Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

ПП «Міраж-Луцьк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди завданої під час виконання трудових обовязків. Позовну заяву мотивує тим, що 09 травня 2015 року стажист [PERSON] була прийнята на роботу і приступила до самостійного виконання обовязків продавця продовольчих товарів у належному ПП «Міраж-Луцьк» магазині «Кошик», розташованому у місті Луцьку по вул. Дубнівська, 29. 09 травня 2015 року між підприємством і [PERSON] був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. У цей же день [PERSON] прийняла під звіт товарно-матеріальні цінності підприємства на загальну суму 60\~716,65 грн. 15 травня 2015 року у магазині було проведено ревізію, під час якої виявлено нестачу підзвітних [PERSON] грошових коштів (виручки) на суму 4\~000,59 грн. Спричинені підприємству збитки [PERSON] визнала, і частково, в розмірі 840,59 грн., відшкодувала добровільно 18 травня 2015 року, а решту 3\~160,00 грн. письмово зобовязалась відшкодувати до 05 червня 2015 року, що підтверджується її розпискою від 18.05.2015 року. На дату звернення до суду кошти не повернуті, тому зазначеним працівником завдано значних фінансових збитків ПП «Міраж-Луцьк» На підставі викладеного, просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 3\~160,00 гривень та судові витрати по справі. Представник позивача, в судове засідання не зявився подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов просив задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до наказу № 6 від 09 травня 2015 року стажиста [PERSON] була прийнята на роботу і приступила до самостійного виконання обовязків продавця продовольчих товарів у належному ПП «Міраж-Луцьк» магазині «Кошик», розташованому у місті Луцьку по вул. Дубнівська, 29, з повною матеріальною відповідальністю (а.с. 5). 09 травня 2015 року між ПП «Міраж-Луцьк» та працівником [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с. 6). Судом встановлено, що 15 травня 2015 року у магазині було проведено ревізію, під час якої виявлено нестачу підзвітних [PERSON] грошових коштів (виручки) на суму 4\~000,59 грн. (а.с. 7). Також судом встановлено, спричинені підприємству збитки [PERSON] визнала, і частково, в розмірі 840,59 грн., відшкодувала добровільно 18 травня 2015 року, а решту 3\~160,00 грн. письмово зобовязалась відшкодувати до 05 червня 2015 року, що підтверджується її розпискою від 18.05.2015 року (а.с. 8). Відповідно до ч.1-3 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Частиною 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; Згідно ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п 6 [PERSON] Спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 № 10-1389/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить працівник до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно із чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Як вбачається з Переліку посад та робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з котрими підприємство, установа, організація може укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм на зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення чи застосування у процесі виробництва, затвердженого Постановою державного комітету Ради міністрів СРСР з праці та соціальних питань № 447/24 від 28 грудня 1977 року, до таких належать посади старшого касира, касира а також інших працівників, що виконують обовязки касирів (абз.2). Згідно ч. 1 ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Відповідно до п.п. 1,2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдано не з її вини. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27.03.1992 року за № 6, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від вини. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази в їх сукупності та враховуючи, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх посадових обовязків, що призвело до завдання матеріальної шкоди ПП «Міраж-Луцьк», суд приходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] в користь приватного підприємства «Міраж-Луцьк» 3\~160,00 гривень майнової шкоди. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат в сумі 243,60 гривні підлягають до задоволення.

Outcome: approved