Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що відповідно до заяви б/н від 2 січня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 15380,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. В подальшому кредитний ліміт змінювався. Оскільки відповідачем не були виконані належним чином прийняті на себе зобов`язання за договором, станом на 28 листопада 2019 року утворилася заборгованість - 49 108 грн. 34 коп., тому просить стягнути на свою користь борг по договору та судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з`явився про місце, день та час розгляду справи сповіщений належним чином. Від нього надійшла письмова заява про слухання справи в його відсутність та підтримання позовних вимог. Представник відповідача проти позову заперечила, оскільки відповідачем банку сплачено коштів більше ніж фактично ним використано. Для стягнення відсотків, пені та штрафів вважає, що підстави відсутні, оскільки відповідач не підписував Умови та правила, які передбачають вказані платежі. Крім цього, зазначила, що підпис в анкеті-заявці не належить відповідачу. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 2 вересня 2020 року скасоване заочне рішення, призначено справу до розгляду на 2 листопада 2020 року. 2 листопада 2020 року відкладено розгляд справи до 5 січня 2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого на лікарняному 5 січня 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 5 січня 2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 15 лютого 2021 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 15 лютого 2021 року відкладено розгляд справи до 30 березня 2021 року у зв`язку з витребуванням документів. Протокольною ухвалою головуючого від 30 березня 2021 року відкладено розгляд справи за клопотанням відповідача до 24 травня 2021 року. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідач посилається на те, що підпис в анкеті заяві не його, але жодних доказів на підтвердження цього суду не надано. Представником відповідача запропоновано звірити підписи в анкеті з підписом відповідача в паспорті. Однак, суд не володіє спеціальними знаннями, щоб візуально шляхом порівняння з підписом відповідача в паспорті достовірно визначити чи виконаний він відповідачем чи іншою особою. Від проведення експертного дослідження сторона відповідача відмовилася, факт отримання грошових коштів та їх використання не заперечувала. Таким чином, оскільки відповідачем не спростований факт підписання ним анкети заяви, суд вважає встановленим, що відповідно до договору № б/н від 2 січня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 15380,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 25). З наданих позивачем розрахунків слідує, що станом на 28 листопада 2019 року заборгованість відповідача перед банком становить 49 108 грн. 34 коп., яка складається з: 31335,69 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 4255,08 - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 10702,89 грн. - нарахованої пені; 0,00 грн. - нарахованої комісії. а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина). 2314,68 грн. - штраф (процентна складова). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Аналогічна правова позиція висловлена ВС у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 березня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів Банку Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Аналогічна правова позиція з цього питання висловлена ВСУ у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростована позивачем при розгляді вказаної справи. Таким чином, підстави для стягнення з відповідача відсотків, пені та штрафів відсутні. Як вбачається з наданих банком виписок по рахунку та розрахунку наданого позивачем, відповідач фактично використав 97 365,98 грн., в той час як вніс на погашення кредиту 126 848,96 грн. (а.с.199-206). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти були повернуті банку в повному обсязі, підстави для стягнення боргу з відповідача відсутні. Таким чином, в задоволенні позову АТ «КБ ПриватБанк» належить відмовити за необгрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed