Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач у жовтні 2013 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач посилався на те, що 22.03.2006 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNDVAK99850091, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 124000 Євро, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,36% на рік з кінцевим терміном повернення 22.03.2013 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки. Відповідач [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 30.08.2013 року у розмірі 215989,67 Євро, що складається з: 49773,63 Євро - заборгованість за кредитом, 43380,11 Євро заборгованість по процентам за користування кредитом, 28123,20 Євро заборгованість по комісії за користування кредитом, 94712,73 Євро пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просив стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року у розмірі 215046,28 Євро, витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн., сплачений судовий збір, та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені частково. Ухвалою суду від 11.06.2015 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2013 року було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. При новому розгляді справи [PERSON] подав зустрічну позовну заяву про визнання правочинів недійними, в якому посилається на те, що 22.03.2006 року між банком та [PERSON] було підписано кредитний договір. Банк не надав первинний бухгалтерський документ, засвідчений підписом [PERSON], про отримання в касі банку готівкою грошей в сумі і валюті, визначеній умовами договору. Тому він вважає, що кредитний договір є неукладеним та таким, що не набув чинності. Позивач не отримав тієї суми кредиту, на яку розраховував і вже втратив заінтересованість у її отриманні. Вважає, що сторони не домовилися щодо істотних умов договору, що є обовязковою умовою набуття чинності відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України. Також сторони не виконали і не мають намір виконувати умови кредитного договору. Тому вважає, що кредитний договір підлягає визнанню судом таким, що неукладений і не набув чинності, а також підлягає розірванню на підставі п. 1 ч. 1 статті 611 ЦК України. Також вважає, що умови кредитного договору про відповідальність споживача за невиконання зобовязань, а саме пунктів 4.1 та 4.2 кредитного договору є несправедливими відповідно до позивача і тому повинні бути визнані судом недійсними. З матеріалів первісного позову [PERSON] стало відомо про укладання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. [PERSON] не надавав своєї згоди на укладання такого договору поруки та не був повідомлений про нього. Тобто ПАТ КБ «Приватбанк» порушив положення ч. 1 ст. 203 ЦК України відносно невідповідності умов спірного договору поруки ЦК України, що є підставою для визнання договору поруки недійсним. Просив визнати кредитний договір № DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року, підписаний [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», неукладеним та таким, що не набрав чинності, розірвати кредитний договір № DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року, підписаний [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», визнати несправедливими і недійсними з моменту укладання пункти 4.1 та 4.2 кредитного договору № DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року, підписаного [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», визнати фіктивним та недійсним з моменту укладання договір поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк», покласти судові витрати на відповідачів солідарно. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання зявився, позов підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Суду пояснив, що [PERSON] отримав кредитні кошти, що підтверджується орденом-розпорядженням, меморіальним ордером та виписками по всім аналітичним рахункам кредитного договору. Відповідач не виконував зобовязання за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості. Банк має право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. З метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки. Чинним законодавством, кредитним договором та договором поруки не встановлено обовязок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладання договору поруки. Тому відсутні підстави для визнання договору поруки недійсним. Просив задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі та відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову. Представник Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» в судове засідання не зявився. Повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав, зустрічний позов просив задовольнити. Суду пояснив, що позивачем не доведено факт отримання ним кредитних коштів, тому він і не може вимагати їх повернення. Підписуючи кредитний договір у валюті Євро, він не усвідомлював всіх валютних ризиків. Кредитні кошти він брав для придбання автомобіля із розрахунку 750000 грн. Коли виникла заборгованість за кредитним договором йому не відомо, оскільки кошти за договором сплачував не він особисто, а його бухгалтер. 23.01.2008 року він надав співробітнику банку довіреність на продаж заставного автомобіля та вважав, що заборгованість за кредитним договором погашена у повному обсязі. Тому просив у задоволені первісного позову відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 124000 Євро для придбання автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,36% на рік з кінцевим терміном повернення 22.03.2013 року. В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року було укладено договір застави рухомого майна № DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року, за яким у заставу банку було передано автомобіль Mersedes, модель Benz S 350 І, рік випуску 2006, тип Т: легковий седан, номер кузова/шасі WDD2211561A027203, державний номер [NUMBER]. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідача [PERSON] про те, що він не отримував у касі банку кредитні кошти, оскільки надання кредитних коштів підтверджується випискою по рахунку № 29096050215699, меморіальним ордером № 1 від 22.03.2006 року, ордером-розпорядженням про надання кредиту від 22.03.2006 року, анкетою-заявою. Крім того [PERSON] у судовому засіданні підтвердив факт укладання кредитного договору 22.03.2006 року та придбання за кредитні кошти автомобіля Mersedes, модель Benz S 350 І, рік випуску 2006, тип Т: легковий седан, номер кузова/шасі WDD2211561A027203, державний номер [NUMBER], який він у добровільному порядку передав банку 19.12.2007 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 1.1 кредитного договору передбачено, що позичальник має надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2473,42 Євро для погашення заборгованості за кредитом у період з 21 по 28 число кожного місяця. Зобовязання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконував, що підтверджується розрахунком заборгованості. Заборгованість за кредитом по кредитному договору № DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року станом на 30.08.2013 року складає 215989,67 Євро, що складається з: 49773,63 Євро - заборгованість за кредитом, 43380,11 Євро заборгованість по процентам за користування кредитом, 28123,20 Євро заборгованість по комісії за користування кредитом, 94712,73 Євро пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Пунктом 4. 3 кредитного договору передбачено в разі неналежного виконання зобовязання за договором боржник сплачує банку проценти за користування траншу кредиту у розмірі 32% від суми залишку непогашеної заборгованості. Крім того, п. 2.3.1 кредитного договору передбачена можливість збільшення відсоткової ставки за користування кредитом, що було зроблено банком з 01.02.2009 року. [PERSON] збільшення процентної ставки за користування кредитом не оскаржував. Не просив визнати кредитний договір недійсним. Тому суд не може прийняти заперечення відповідача щодо розміру заборгованості за кредитним договором. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи те, що заявлені позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» вимоги підтверджуються матеріалами справи, інших доказів на їх підтвердження надано не було, суд вважає позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» такими, що підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача суми заборгованості за кредитом у розмірі 49773,63 Євро, заборгованості по процентам у розмірі 43380,11 Євро, заборгованості по комісії у розмірі 28123,20 Євро. Розмір неустойки (пені, штрафів), а саме пеня, яка визначена банком у заборгованості за вказаним кредитним договором значно перевищує розмір збитків банку, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України підлягає зменшенню до 25000 Євро. Так, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду,якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс/14 від 03 вересня 2014 року, яка є обовязковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON]. становитиме 146276,94 Євро. Зобовязання за кредитним договором № DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року було забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до розяснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю, повідомивши позивача, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає можливим відмовити у їх задоволенні виходячи з наступного. Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч. 1 ст. 84 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу. Позивачем не надано суду підтвердження того, що позивач отримав правову допомогу від особи, яка має право на надання правової допомоги, розрахунок вартості правової допомоги, підтвердження понесених витрат на правову допомогу, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Щодо заявлених [PERSON] зустрічних позовних вимог, суд вважає їх необґрунтованими за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] після укладання кредитного договору № DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року до суду із позовом про оспорювання кредитного договору не звертався. [PERSON] посилається на те, що сторони не домовилися щодо істотних умов договору, однак сторони підписали кредитний договір № DNDVAK99850091 від 22.03.2006 року маючи повну цивільну дієздатність та вільне волевиявлення з дотриманням письмової форми договору. Позивач просить визнати спірний кредитний договір таким, що не набрав чинності, є неукладеним, а також підлягає розірванню, однак не надає суду жодного доказу на підтвердження своїх вимог. Також не підлягає задоволенню вимога позивача щодо визнання несправедливими і недійсними з моменту укладання пунктів 4.1 та 4.2 кредитного договору, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 251 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Позивачем не надано доказів недодержання в момент підписання кредитного договору вимог статі 203 ЦК України. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. За своєю правовою природою договір поруки є способом забезпечення виконання зобовязання. Сторонами договору поруки є кредитор і поручитель. Положеннями цивільного законодавства України не передбачено, що договір поруки укладається за згоди боржника або отримання такої згоди є обовязковим. Укладення договору поруки ніяким чином не тягне за собою порушення прав або інтересів боржника чи іншого поручителя. Права та обовязки боржника за кредитним договором, обсяг його відповідальності після укладання договору поруки залишаються незмінними. Згідно п. 20 Постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства про вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з врахуванням статей 553-554 ЦК України договір поруки укладається кредитором за зобовязаннями, які забезпечуються порукою і поручителем. Оскільки позичальник не є стороною договору поруки, а є стороною у зобовязанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обовязку кредитора чи поручителя отримувати згоду позивальника на укладання договору. Таким чином, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» договір поруки № 167 від 20.10.2010 року не порушує права чи законні інтереси відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження фіктивності договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк». Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 3441 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені [PERSON] судові витрати з відповідачів не стягуються.

Outcome: partial