Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, якій розірвано в 2011 році. Батько не приймає участі у вихованні та утриманні доньки [PERSON], [INFO] , дитиною не цікавиться. Вона має намір виїхати за кордон до Канади з метою відвідування своєї матері [PERSON] (бабусі [PERSON]), але відповідач відмовляється надати такий дозвіл. Тому просить надати дозвіл на виїзд за кордон дитині [PERSON] у супроводі матері до Канади без дозволу та супроводу батька на період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року. Також просить надати дозвіл на оформлення документів на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Канади на період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року без згоди батька. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Зазначив, що дозвіл на виїзд має бути наданий дитині на строк не менше 3 місяців. Пояснив, що на даний час запрошення до Канади позивач не має. Відповідач позов заперечив та зазначив, що відповідач хоче виїхати з дитиною за кордон на тривалий період. До нього позивач не зверталася з проханням надати дозвіл. Листом до нього зверталася мати позивача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини на півроку, але він проти такого тривалого виїзду. Інші сторони в судове засідання не зявилися. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.150,155 СК України, батьки зобовязані піклуватись про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Судом було встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, якій за судовим рішення було розірвано. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю. Зазначені факти підтверджуються копіями свідоцтв про народження, Рішення Зарічного районного суду м. Суми 17.08.2011 року. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, зі змісту вказаних вище норм вбачається, що у разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. При цьому, по даній категорії справ позивачем може бути заявлено позов про надання одноразового дозволу на виїзд за межі України з неповнолітньою чи малолітньою дитиною без згоди батька (матері) з туристичною метою, для участі у спортивних чи іншого роду заходів, з метою оздоровлення чи з інших мотивів одноразового характеру. Крім того, позивачем у позовній заяві має бути зазначено до якої саме країни має намір виїжджати та на який термін, чи відповідає виїзд неповнолітньої чи малолітньої дитиною за межі України її інтересам, які умови проживання (тимчасового перебування) матиме дитина за кордоном, чи не порушуються при цьому права відповідача на спілкування з дитиною та ін. \~\~\~\~\~\~\~\~ Позивач стверджує, що відповідач їй відмовляє у дачі згоди на виїзд дитини за межі України і вона має обґрунтовані підстави вважати, що в добровільному порядку дозвіл не отримає, що порушує інтереси дитини, але жодних доказів на підтвердження факту звернення до відповідача за отриманням дозволу на виїзд дитини за кордон з дотриманням наведених вище вимог закону суду не надала. Як вбачається з пояснень відповідача у судовому засіданні, він спілкувався з матірю позивача з приводу дозволу на виїзд дитини, але не надав згоду, оскільки від нього вимагали надання згоди на виїзд дитини на тривалий період та без конкретного зазначення часу виїзду та повернення дитини, але він (відповідач) проти неконтрольованого виїзду дитини за кордон. Відповідач згоден надавати, в разі потреби, тимчасові разові дозволи на виїзд дитини за умови зазначення матірю мети, строку виїзду та часу повернення дитини. Окрім того, в судовому засіданні відповідач зазначив, що за умови звернення до нього позивача, він надасть згоду на разовий тимчасовий виїзд дитини до Канади в 2016 році з матірю на строк не більше двох місяців та за умови, що дитини повернеться до 01.06.2016 року, оскільки він також хоче провести з дитиною час у період своєї відпустки. Також зазначив, що з 01.09.2016 року донька має приступити до навчання у школі, а тому виїзд дитини за кордон після 01.09.2016 року буде суперечити інтересам дитини. Зазначена позиція відповідача узгоджується з положеннями ст. 141 СК України. Таким чином, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, оскільки позивачем заявлений позов про надання судом, фактично довгострокового дозволу на неодноразові виїзди дитини за межі України до Канади без згоди батька, що суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України, а відтак у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог.

Outcome: dismissed