Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивач, ТОВ «Тахтаївський граніт», у листопаді 2015 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON], прохаючи суд визнати недійсною довіреність № 12 від 03 березня 2011 року, на підставі якої ТОВ «Тахтаївський граніт» в особі [PERSON] уповноважило [PERSON] представляти інтереси товариства у суді, господарському суді, апеляційному суді, касаційному та Верховному Суді України. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ухвалою господарського суду Полтавської області від 21 листопада 2013 року відкрито провадження у справі про його банкрутство. 05 грудня 2013 року у ЗМІ здійснено відповідну публікацію, після якої кредитори мали право на звернення до нього із заявами, як до боржника. Однією із таких заяв є заява [PERSON], який у додатку до неї приклав рішення третейського суду від 07 грудня 2012 року про стягнення з товариства на його користь боргу у сумі 5000000 гривень. При ознайомленні із матеріалами справи третейського суду, було виявлено довіреність № 12 від 03 березня 2011 року, яку, начебто, видано директором ТОВ «Тахтаївський граніт» [PERSON] [PERSON] на представництво інтересів товариства у судах. Однак, [PERSON] призначено на посаду директора товариства з 14 березня 2011 року, а розпочав він виконувати обовязки директора з 23 березня 2011 року. 03 березня 2011 року товариство очолював інший, а не [PERSON], директор. У своїх письмових поясненнях на імя власника товариства, [PERSON] пояснив, що довіреності № 12 від 03 березня 2011 року він [PERSON] не видавав, будь-якого листування з цього приводу не проводив, ніякої кореспонденції не отримував. Через те, що [PERSON] 03 березня 2011 року не був директором товариства, а відтак і не міг видавати будь-які довіреності будь-яким фізичним особам, у тому числі і [PERSON], зміст цього правочину, яким є вказана довіреність, не відповідає вимогам ч. 1 ст. 328 ЦК України. Через це, у відповідності до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, є усі підстави для визнання цього одностороннього правочину, недійсним. У судовому засіданні представники позивача підтримали позов у повному обсязі, прохали задовольнити. Пояснення надали аналогічні його тексту. Додатково пояснили, що довіреність є одностороннім правочином. Через те, що колишній директор товариства [PERSON] ніяк не міг видати довіреність 03 березня 2011 року, тому що розпочав роботу з 23 березня 2011 року, є усі підстави для визнання цього правочину недійсним. Представник відповідача позов не визнала. Погодилась із тим, що її довіритель - відповідач [PERSON], здійснювала представництво інтересів товариства на підставі довіреності від 03 березня 2011 року. Пояснила, що оригінал цієї довіреності [PERSON] забула у одному із судів, у яких брала участь. З цих підстав вона звернулася до товариства і отримала новий оригінал, який, з невідомих їй причин, вірогідніше за все помилково, був датований 03 березня 2011 року. Через те, що у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року, яким скасовано ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 грудня 2012 року про скасування рішення третейського суду про стягнення з товариства заборгованості, надана оцінка цій ухвалі, як чинній, що при розгляді даного спору має преюдиційне значення, прохала відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін та перевіривши фактичні обставини справи наданими ними письмовими доказами, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 03 березня 2011 року ТОВ «Тахтаївський граніт» в особі директора [PERSON], уповноважив [PERSON] на представництво інтересів цього товариства у судах (а.с. 16). Згідно з протоколом загальних зборів засновників ТОВ «Тахтаївський граніт» від 12 березня 2011 року, у цей день прийнято рішення про призначення з 14 березня 2011 року [PERSON] на посаду директора цього товариства (а.с. 9). Відповідно до наказу № 8 від 22 березня 2011 року директора ТОВ «Тахтаївський граніт» [PERSON], новим директором цього товариства призначено [PERSON] (а.с. 10). Згідно з письмовим поясненням [PERSON] від 06 січня 2015 року, які він дав розпоряднику майна ТОВ «Тахтаївський граніт», довіреність [PERSON] на представництво інтересів цього товариства у судах він не надавав (а.с. 11). У рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року, аналіз відповідності довіреності вимогам чинного цивільного законодавства України (вимогам ст. 203 ЦК України) та оцінка її чинності, не надавався (а.с. 41-44). Судовий збір сплачено у сумі 1378 гривень (а.с. 1). Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), пятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України. Нормою ч. 3 ст. 244 ЦК України встановлено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. З наведених норм чинного цивільного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Станом на 03 березня 2011 року [PERSON] не був директором ТОВ «Тахтаївський граніт», а отже не міг вчиняти будь-які правочини в інтересах цього товариства, у тому числі і видавати довіреності. Той факт, що він не надавав довіреності [PERSON], крім того, що став директором вказаного товариства лише 23 березня 2011 року, підтверджується і його особистим письмовим поясненням. Відтак, у даному випадку, при укладенні цього одноосібного правочину, мають місце наступні вади: особа, яка вчинила правочин [PERSON], на дату його вчинення 03 березня 2011 року, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, так як директором товариства не був; його волевиявлення, як учасника правочину, що видно із його письмового пояснення, не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, так як цього правочину він не вчиняв. Внаслідок наявності перелічених вад при укладенні цього правочину, суд приходить до висновку про можливість визнання його недійсним. Не дивлячись на те, що суд не має оригіналу цієї довіреності, він вважає за можливе визнати цей правочин недійсним з тих підстав, що наявність цієї довіреності, як правочину, у судовому засіданні визнано представником відповідача. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved