Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Плахутіна М.А. звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , Третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] з 2000 по 2010 роки перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем. [INFO] у сторін народилась дитина [PERSON] . Шлюбні стосунки між сторонами припинено у 2010 році. На даний час дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач не цікавиться життям доньки, не відвідує її, допомоги на утримання не надає, чим свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Представник позивача вказує, що 01.10.2012 Красногвардійським районним судом АРК ухвалено рішення про стягнення аліментів з відповідача на користь [PERSON] на утримання доньки у розмірі 500 грн. щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. На дату подання позову про позбавлення батьківських прав заборгованість по сплаті аліментів згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів станом на 01 січня 2020 року за виконавчим провадженням №60766027 з примусового виконання згідно виконавчого листа №111/4325/2012 виданого Красногвардійським районним судом АРК України від 23 жовтня 2012 року складає 44500 грн. Посилаючись на те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний та духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує дитину харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з нею взагалі, представник позивача просила позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 березня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи суд вирішив проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2020 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Представник позивача [PERSON] - адвокат Плахутіна М.А. у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечувала проти заочного розгляду справи. Крім того представником надано до суду письмові пояснення в яких остання зазначає, що документи, які підтверджують, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по даній справі видані окупаційною владою АРК. Зазначає, що виданими документами жодних конституційних прав особи не порушено. Зазначила, що згідно практики Міжнародного суду ООН до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намбійські винятки», згідно яких документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Харківського районного суду Харківської області, однак останній до судового засідання не з`явився, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи до суду не направив, відзиву на позовну заяву не надав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації - Чопорова В.В. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила ухвалити рішення по справі на розсуд суду. Інших заяв та клопотань від сторін не надійшло. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції м. Харкова 20 квітня 2004 року. Згідно матеріалів справи відповідач заочним рішенням Красногвардійського районного суду АРК від 01 жовтня 2012 року зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивача на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з моменту подачі позовної заяви з 19 вересня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надаючи оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, суд виходить з наступного. Так, позивачем на підтвердження своїх доводів надано суду акт обстеження умов проживання дитини в сім`ї в якій проживає неповнолітня [PERSON] виданий головним спеціалістом сектора опіки та піклування відділу у справах неповнолітніх та захисту їх прав адміністрації міста Джанкой Республіки Крим Пінчук С.В., затверджений Головою адміністрації м. Джанкой Республіки Крим Селівановим Е.А. від 22 січня 2020 року. Відповідно до якого встановлено, що для дитини створені всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку, вихованням дитини займається матір - [PERSON] . Під час проведення перевірки неповнолітня [PERSON] повідомила, що її батько - [PERSON] не приймає ніякої участі в її вихованні та розвитку, не цікавиться її життям та здоров`ям, не відвідує її. Також позивачем надано характеристику [PERSON] , колишньої учениці муніципальної середньої загальноосвітньої школи №7 м. Джанкой РК, де зазначено, що на протязі всього навчання лише мати цікавилась успіхами та поведінкою дитини та відвідувала батьківські збори. Крім того, згідно наданої психолого-педагогічної характеристики [PERSON] , студентки 1-го курсу Джанкойського професійного технікума від 05 листопада 2019 року, зазначено, що вихованням [PERSON] займається мати [PERSON] . Батько з донькою відносини не підтримує, не спілкується та не приділяє уваги вихованню доньки, а також не цікавиться успіхами навчання в технікумі. Згідно характеристики [PERSON] виданої за місцем роботи від 07 листопада 2019 року № 1514 остання характеризується з позитивного боку. Відповідно до громадської характеристики [PERSON] від 23 січня 2020 року №52/01-42 виданої адміністрацією Мар`янівського поселення Красногвардійського району АРК, за місцем реєстрації позивачки, остання характеризується позитивно. Відповідно до змісту довідок про стан здоров`я від 12 лютого 2020 року [PERSON] не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра. Як вбачається з довідки Джанкойської центральної районної лікарні АР Крим від 23 січня 2020 року [PERSON] вчасно проводяться регулярні амбулаторні огляди, стан здоров`я задовільний. Нагляд за станом здоров`я дівчинки здійснює її мати - [PERSON] . З розрахунку заборгованості наданого Міськрайонним відділом державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області по сплаті аліментів з [PERSON] відповідно до виконавчого листа №111/4325/2012 від 23 жовтня 2012 року, виданого Красногвардійським районним судом АРК вбачається, що станом на 01 січня 2020 року заборгованість по аліментам за період з 19 вересня 2012 року по 01 січня 2020 року складає 44500 грн. Оцінюючи вказані документи, видані на тимчасово окупованій території Україні, суд приходить до наступного. Згідно з Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в акті та довідках, виданих на тимчасово окупованій Україні території. Крім того, в якості доказів в обґрунтування заявлених вимог позивачем надано висновок адміністрації м. Джанкоя про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенні неповнолітньої [PERSON] від 07 травня 2020 року № 023-31/78 відповідно до якого спеціалістом відділу по справа неповнолітніх та захисту їх прав адміністрації м. Джанкоя 21 січня 2020 року було проведено обстеження умов проживання неповнолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Житлово-побутові умови відповідають умовам проживання неповнолітньої дитини.. З бесіди з дівчинкою встановлено, що з 2012 року батько не приймає участі в її вихованні, утриманні та розвитку, не цікавиться її життям та здоров`ям, успіхами у навчанні, не намагається з нею зустрітися. Дівчинка пояснила, що їй добре проживати разом із матір`ю. [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню доньки, не турбується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не відвідує її та не цікавиться про життя та здоров`я. У зв`язку з викладеним адміністрація м. Джанкоя вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , покладених на нього сімейним законодавством, не піклується про стан здоров`я дитини, здобуття нею освіти, не надає матеріальної допомоги. Вихованням та утриманням доньки, піклуванням про її здоров`я та майбутнє займається матір дитини [PERSON] . Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтями 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь - яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 вказаної Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на нього ст. 150 Сімейного кодексу України, відносно неповнолітньої дитини. Відповідно до ч.5 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. На підставі викладеного і

Outcome: approved