Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду із позовом в інтересах позивачка [PERSON] до Новобузького центру поштового звязку №4 Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» про скасування наказу № 71-К від 08.05.2014 року, зміну формулювання причини звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, та визнати підставою звільнення позивачки із займаної посади пункт 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням, та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди посилаючись на наступні обставини. Так, з вересня 1985 року позивачка працювала у Новобузькому центрі поштового звязку № 4 Миколаївської дирекції МД УДППЗ «Укрпошта». У 2014 році перебуваючи у щорічній відпустці до 07.05.2014 року виїхала за межі території України. В той час, розуміючи, що вона не встигне приступити до роботи по закінченню відпустки, передала на адресу свого керівництва заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням, у звязку із переїздом на інше місце проживання та роботи. У телефонній розмові із знайомою вона дізналась, що її звільнено за прогули. Коли вона 14.07.2014 року повернулася до підприємства, де працювала, з метою отримати трудову книжку, копію наказу про звільнення та копії документів, які передували процедурі звільнення, їй було відмовлено, тому вона була змушена звернутися до прокуратури Новобузького району Миколаївської області із скаргою, а та в свою чергу переадресувала ї скаргу до ТДІ з питань праці у Миколаївській області. 20.08.2014 року позивачка отримала відповідь за результатами розгляду її скарги ТДІ з питань праці у Миколаївській області з якої видно, що при звільнені позивачки із займаної посади відповідачем по справі було порушено її трудові права. У звязку із наведеним позивачка звернулась до суду із даним позовом. Окрім того, позивачка [PERSON] вказала, що вищезазначені обставини сприяли пропуску нею строку звернення до суду, а тому вона просила його поновити. Ухвалою суду від 11.12.2014 року до участі в справі було залучене в якості співвідповідача Українське державне підприємство поштового звязку «Укрпошта» в особі Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» Позивачка в судове засідання не зявлялась, оскільки, як пояснив її представник, вона весь період розгляду справи в суді знаходилась за межами території України, її інтереси в суді представляв [PERSON] на підставі довіреності. Представник позивача позовну заяву, подану в інтересах [PERSON] підтримав, просив поновити пропущений строк звернення до суду, скасувати наказ про звільнення [PERSON] від 08.05.2015 року, змінити формулювання причини звільнення [PERSON]., стягнути з відповідачів на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В частині стягнення із відповідачів середнього заробітку за час вимушеного прогулу позовні вимоги уточнив, та просив стягнути 22753,2 грн. Представник відповідачів [PERSON] позовну заяву не визнала, просила в її задоволенні відмовити. Представник відповідачів [PERSON] також не визнав позовну заяву, просив в задоволені позовної заяви відмовити. Представники відповідачів зазначили, що дійсно позивачка [PERSON] працювала у Центрі поштового звязку №4 Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ( далі - ЦПЗ №4 ) на посаді інспектора з кадрів. З 24 березня 2014 року до 07 травня 2014 року [PERSON] перебувала у відпустці. Однак 08 травня 2014 року позивачка не приступила до виконання своїх посадових обовязків, на робочому місці не зявилась. Напередодні, 03.05.2014 року до керівництва ЦПЗ № 4 звернулась родичка позивачки [PERSON]. яка також є працівником ЦПЗ №4 та повідомила, що позивачка [PERSON] до України не повернулася, приступати до роботи по закінченню відпустки не має наміру та попросила написати від її імені заяву про звільнення із займаної посади. [PERSON] було розяснено, що заяву про звільнення керівництво прийме лише особисто написану позивачкою, або направлену нею телеграму, чи будь-який інший офіційний документ особисто написаний [PERSON], а не будь-ким іншим. Крім того розяснили родичці позивачки, що остання повинна документально підтвердити той факт, що вона не може з поважних причин приступити з 08.05.2015 року до роботи. Станом на 08.05.2014 року до керівництва ЦПЗ №4 не надійшло жодних документально зафіксований звернень позивачки [PERSON], щодо звільнення її із займаної посади за її бажанням, чи то підтверджень поважності неявки [PERSON] на роботу після закінчення відпустки. Натомість їм було достовірно відомо, що позивачка [PERSON] знаходиться за межами країни. На прохання керівництва ЦПЗ № 4 надати будь-які контактні телефонні номери чи адреси [PERSON] родичі останньої відмовились. З огляду на це у відповідачів не було можливості відібрати особисті пояснення причини неявки на робочому місці, не було можливості запросити позивачку на засідання вищого виборного органу професійної спілки ЦПЗ № 4 обкому профспілки працівників звязку Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта». При виконанні вимог ч.3 ст.149 КЗпП України, адміністрація ЦПЗ № 4 при обранні виду стягнення врахувала попередню роботу позивачки. Було встановлено, що [PERSON] неодноразово допускала порушення трудової дисципліни, хоча деякі з них не були вчасно виявлені, недобросовісно відносилась до своїх посадових обовязків ( будучи головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації ЦПЗ № 4 призвела до неможливості діяльності профспілки ). З огляду на те, що до функціональних обовязків позивача входило ведення обліку всього особового складу ЦПЗ № 4, обліку та бронювання військовозобовязаних, виконання та подання встановленої статистичної звітності, забезпечення виконання вимог нормативно-правових актів у сфері захисту персональних даних, та враховуючи всі порушення трудової дисципліни позивачкою, попередню згоду президії обласного комітету профспілки працівників звязку Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта», 08.05.2014 року було прийнято рішення про звільнення позивачки [PERSON] із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин. До того ж, коли позивачка 14.07.2014 року все ж зявилась у відділі кадрів ЦПЗ № 4, то жодних доказів поважності неявки на роботу не надала, відмовилась отримувати трудову книжку та копію наказу про звільнення, а лише вимагала фотокопію запису про звільнення у трудовій книжці. Жодних заяв про направлення трудової книжки їй поштою позивачка також не залишала, як і не залишила контактних номерів телефонів чи адрес. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що 05.05.2014 року до бухгалтерії ЦПЗ № 4 зайшла [PERSON], яка є родичкою позивачки, та повідомила, що позивачка [PERSON] після закінчення відпустки до виконання своїх обовязків не повернеться, вона знаходиться за межами України, а тому просила від її імені написати заяву про звільнення за власним бажанням. [PERSON], як безпосередній керівник позивачки, пояснив, що вона має сама особисто написати заяву на звільнення та передати її на адресу ЦПЗ № 4 , чи направити телеграму, але в будь-якому разі таке прохання повинно надійти від [PERSON] особисто. На що [PERSON] повідомила, що позивачка не має на це бажання, приступати до роботи вона також не бажає, [PERSON] власноруч написала заяву від імені позивачки про звільнення, залишила її в кабінеті бухгалтерії та вийшла. Свідок [PERSON] пояснив, що заяву, яку написала [PERSON] від імені [PERSON] він не розглядав, реєстрацію дана заява не проходила, будь-яких резолюцій він на ній не накладав, оскільки йому достовірно було відомо, що заява не була написала позивачкою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 14.07.2014 року до неї звернулась позивачка [PERSON] з проханням видати їй фотокопію аркушу трудової книжки, на якому мається запис про її звільнення із займаної посади. Свідок [PERSON] запропонувала позивачці [PERSON] отримати саму трудову книжку та копію наказу про її звільнення на що остання відповіла категоричною відмовою, забрала лише один аркуш фотокопії трудової книжки із зазначенням власника трудової книжки та записом про звільнення із займаної посади. Свідок [PERSON] повідомила, що направити позивачці трудову книжку поштою у неї також не має правових підстав, оскільки позивачка [PERSON] не залишила про це письмової заяви. Свідки пояснили, що вони не мають можливості поспілкуватися із позивачкою особисто до цього часу, оскільки вона перебуває за межами країни, будь-які контактні адреси чи номери телефонів, і вона особисто, і її родичі надавати відмовляються. Суд, вислухавши представника позивача, представників відповідачів, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, та оцінивши здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~ \~ Згідно Конвенції «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» від 1982 року, ратифікованої Постановою ВР за №3933 від 04.02.1994 року п. 9 - тягар доказування наявності законних підстав для звільнення робітника по ініціативі власника лежить саме на власнику. За приписами статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник Судом встановлено, що з 22.08.2011 року позивачка [PERSON] перебувала на посаді інспектора з кадрів ЦПЗ № 4 МД УДППЗ «Укрпошта» ( а.с.12). Відповідно до наказу № 37- в від 21.03.2014 року позивачка перебувала у відпустці з 24.03.2014 року по 10.04.2014 року без збереження заробітної плати ( а.с.62), а відповідно до наказу № 38 в від 10.04.2014 року позивачці була надана щорічна відпустка в період з 11.04.2014 року по 07.05.2014 року. Дані факти та обставини сторонами не оспорюються, тому доказуванню в судовому засіданні не підлягають. Потім, як стверджує представник позивача у своїй заяві та в своїх поясненнях у судових засіданнях, позивачка [PERSON] звернулась до ЦПЗ № 4 із заявою про її звільнення із займаної посади у звязку із зміною місця проживання ( а.с.11). Однак, суд не може прийняти надану представником заяву як належний доказ вищезазначеної обставини, з наступних підстав. В судовому засіданні сам представник позивача пояснював, що позивачка дійсно в період написання даної заяви, та до часу останнього судового засідання у справі перебуває за межами території України. Однак він не підтримує із нею звязку, йому не відома її адреса проживання за кордоном. Отже, заяву про звільнення із займаної посади позивачка [PERSON] направляла із-за меж території України. Однак доказів цього суду не надано, як то фіскальний чек про направлення рекомендованого листа, чи поштового повідомлення про отримання ЦПЗ № 4 листа направленого позивачкою [PERSON] Окрім того, в заяві наданій представником позивача відсутній підпис особи, яка писала заяву. В кінці заяви мається лише прізвище, хоча як видно із копії паспорта позивачки (а.с.4), із копії довіреності на імя [PERSON] (а.с.9), скарги на імя прокурора Новобузького району (а.с.10), поміток про ознайомлення із записами в трудовій книжці (а.с.12), копії заяви від 21.03 2014 року про надання відпустки (а.с.61), копії наказу № 37-в від 21.03.2014 року (а.с.62) позивачка всі документи, які оформляла завіряла своїм особистим підписом, окрім зазначення прізвища. Також, факт написання заяви про звільнення не самою позивачкою [PERSON], а іншою особою, в судовому засіданні було доведено як поясненнями свідків, в присутності яких заяву писала родичка позивачки, матеріалами справи, так і Актом про запропонування написання або оформлення заяви на звільнення особисто [PERSON] та особистого зясування питань, повязаних з її звільненням (а.с.57). Суд, враховуючи широке застосування як на території України, так і за її межами засобів передавання інформації як за допомогою телеграм, факсів, електронних та комп'ютерних технологій, які сприяють розвитку інформаційного простору суспільства, що полягає в користуванні мережею інтернет з використанням послуги електронної пошти, в порядку ч.2 ст. 61 ЦПК України, визнає загальновідомими обставини щодо можливості фізичних та юридичних осіб користуватися ресурсами мережі інтернет, в тому числі за допомогою використання сервісу електронної пошти, особливістю якої є надсилання та отримання інформації не в паперовому вигляді, а в електронному форматі, з можливістю отримувати та формувати таку інформацію застосовуючи технічні пристрої, в тому числі шляхом сканування. Тому з огляду на вищезазначене в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, факт належного звернення позивачкою [PERSON] до ЦПЗ № 4 із заявою про звільнення за власним бажанням у звязку із переїздом на постійне місце проживання та роботи. За змістом ст. 40 ч.1п. 4 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За змістом ст.ст.147,148-149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бут застосовано один з таких заходів стягнення: догана, звільнення; дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня його виявлення; до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення враховуються: ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до п. 18 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 року ( зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з»ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення. При цьому, поважними причинами прогулу варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, причини сімейно-побутового характеру, при яких вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові та іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. Загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обовязків. У випадках самовільного залишення роботи, звільнення проводиться з зазначенням останнього дня роботи як дня звільнення, хоча наказ про звільнення може бути виданий значно пізніше.\~\~ Судом встановлено також, що 08.05.2014 року із займаної посади позивачку [PERSON] було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, наказ № 71 (а.а.с. 12, 95). Ухвалою суду від 27.04.2015 року, на виконання вимог ч.ч.1,9 ст. 43 КЗпП України, з метою повного та всебічного дослідження доказів по справі було зобовязано профспілкову організацію ЦПЗ № 4 Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» розглянути питання про надання згоди або відмови про звільнення [PERSON] Аналізуючи докази, надані сторонами по справі, суд приходить до висновку, що, на підтвердження обґрунтованості звільнення [PERSON] саме за п.1 ст.40 КЗпП України, представниками відповідачів надані належні та допустимі докази, це: -пояснення свідків у судовому засіданні, про те, що позивачка після закінчення відпустки не приступила до виконання своїх посадових обовязків; -копія доповідної записки [PERSON] від 08.05.2014 року про відсутність [PERSON] на роботі та вдома, яка складена уповноваженою особою ( а.с. 63); -копія постанови президії обєднаної профспілкової організації Українського ДППЗ «Укрпошта» Миколаївська обласна організація від 08.05.2014 року № П-119/2 про надання попередньої згоди на розірвання трудового договору з [PERSON]П.(а.с.70); -копія листа від 08.05.2014 року [PERSON] на імя голови облпрофспілки працівників звязку Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» про відсутність [PERSON] на роботі, неможливість встановлення звязку із нею для зясування обставин, оскільки вона перебуває за кордоном, та не бажає ні вона особисто, ні її родичі надавати контактні адреси чи номери телефонів (а.с.125); -копія доповідної [PERSON] від 08.05.2014 року про те, що [PERSON] 08.05.2014 року не приступила до виконання своїх посадови обовязків (а.с.126); -копія доповідної [PERSON] від 15.04.2015 року (а.с.128); -копією акту про повідомлення [PERSON] про проведення засідання профкому (а.с.145, 164); -копією листа на імя позивачки про час та місце проведення засідання профспілкового комітету, та підтвердження його направлення (а.с.155, 157, 159, 160 ); -копією протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ЦПЗ № 4 Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта» (а.с.140-144, 149-152). Заслуговує на увагу правова позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріплена в ухвалі від 29.05.2013 року при розгляді справи № 6-2566св13, де зазначено, що сам по собі факт неотримання пояснень працівника за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не можуть бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним. Суд не приймає до уваги лист ТДІзПП у Миколаївській області № 405/Г-20 від 15.08.2014 року, оскільки висновки викладені в ньому зроблені лише на підставі пояснень наданих позивачкою [PERSON], так як протягом серпня-грудня 2014 року проводити перевірки підприємств, установ, організацій контролюючими органами було заборонено, а тому представник ТДІзПП у Миколаївській області до ЦПЗ № 4 не звертався, та належним чином перевірку не проводив ( а.с.13). Тому суд, з урахуванням всього вищезазначеного не вбачає можливим задоволення позовної вимоги [PERSON] щодо скасування наказу № 71-К від 08.05.2014 року, зміну формулювання причини звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, та визнати підставою звільнення позивачки із займаної посади пункт 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням. Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України в разі затримки трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Щодо позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з 08.05.2014 року по 16.06.2015 року, враховуючи даний період як вимушений прогул, суд прийшов до наступного. Позивачем, всупереч ст.10 ЦПК України, у судовому засіданні не доведено того, що нею в день звільнення не було отримано трудову книжку з вини відповідача. Таке ствердження позивача не визнали представники відповідачів і воно спростовується матеріалами справи: доповідною запискою [PERSON]В.(а.с.71), її поясненнями в судовому засідання, про те, що позивачка особисто відмовилася отримувати як трудову книжку, так і копію наказу про звільнення. Крім того, встановленим в судовому засіданні, та підтвердженим поясненнями самого представника позивача фактом, про те, що позивачка на території України відсутня вже більше року, її місце перебування за кордоном не відоме. Із вимогою про видачу трудової книжки до відповідачів не зверталась не сама позивач [PERSON], ні її представник [PERSON] Враховуючи, що право роботодавця направити трудову книжку поштою на адресу працівника обумовлено лише письмовою згодою останнього, а такої не отримано, то невручення її [PERSON] при виниклих відносинах не є затримкою у її видачі в розумінні вимог ч.4ст.235 КЗпП України. Судом не встановлено вини відповідача у неотриманні позивачем трудової книжки в день звільнення. Тому у задоволенні цієї вимоги також слід відмовити. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначене\~\~п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року N 5), що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Так, як позивачу відмовлено у задоволенні вимог позову в частині скасування наказу про звільнення, та в частині зміни причини формулювання звільнення, а також, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі визначеної на день розгляду справи, суд не вбачає підстав для стягнення і моральної шкоди, так як ця вимога тісно повязана з попередніми. Суд вважає, що позивачка відповідно до положень ст..57-60 ЦПК України, ст..237-1 КЗпП України не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вимог в частині відшкодування їй моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. За загальним правилом індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо\~\~або\~\~після\~\~їх\~\~попереднього розгляду комісією по трудових спорах (КТС). Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк для\~\~звернення\~\~з\~\~позовом\~\~до\~\~суду поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.\~\~\~\~ Стаття 233 КЗпП, визначає день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист права. За загальним правилом, строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, ст. 233 КЗпП конкретизує це правило стосовно до випадку звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановивши альтернативу, законодавець не визначив суб'єкта, який має право вибрати той чи інший день для початку обчислення строку, таким чином строк слід обчислювати з дня, коли вчинено більш ранню дію. Такий висновок обумовлено тим, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб'єктивних трудових прав. Оскільки дізнатися два рази про одне й те саме неможливо, то при першій же дії власника (наприклад, врученні трудової книжки із записом про звільнення) працівник і дізнався про порушення права. Якщо пізніше власник вчинить й іншу дію - вручить працівникові копію наказу про звільнення, то до цього моменту працівник уже знає про порушення його права. В силу вимог ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. \~Відповідно до доповідної записки від 15.07.2014 року, [PERSON] 14.07.2014 року відмовилась отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення, але отримала копію трудової книжки із зазначенням дати та причини звільнення (а.с.96\~ ). Копія цієї ж трудової книжки представником позивачки було долучено до матеріалів позовної заяви. Як видно із самої позовної заяви, скарги позивачки до прокуратури Новобузького району Миколаївської області, позивачці про її звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України стало остаточно відомо 14.07.2014 року коли вона звернулась для зясування обставин свого звільнення до керівництва центру поштового звязку №4 Миколаївської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Представник позивачки звернувся до суду з позовом 22.08.2014 року, тобто\~\~пропустивши строк\~\~позовної давності, який закінчився 14.08.2014 року. Суд не вважає поважними наведені представником позивачки причини пропуску строку звернення до суду, а саме звернення її в різні інстанції за захистом\~\~порушених прав, неотримання позивачкою трудової книжки та копії наказу про звільнення, адже станом на 22.08.2014 року у позивачки також на руках не було вищезазначених документів, але це не завадило її представнику звернутися до суду із даним позовом. Крім того, згідно вимог ст. 133 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів. Згідно ст. 137 ЦПК України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Тому з огляду на вищезазначене суд не вбачає підстав для поновлення строку, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Враховуючи те, що при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд повинен з'ясувати не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. За наведених вище обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки її звільнення з роботи відбулось із дотриманням вимог чинного трудового законодавства. \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed