Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Позивач у серпні 2017 року звернувся до суду з до [PERSON] обласної ради, [PERSON] підприємства «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. В подальшому, 29.09.2017 року, позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд стягнути з [PERSON] підприємства «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 142326 грн. 89 коп., стягнути з [PERSON] обласної ради в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2016 року було визнано незаконним та скасовано розпорядження голови [PERSON] обласної ради № 84-св від 20.05.2015 року та № 92-св від 26.05.2015 року про його звільнення з посади керівника [PERSON] підприємства «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради, його поновлено на посаді директора КП «Готель «Україна» та у цій частині рішення суду підлягало негайному виконанню в порядку статті 367 ЦПК України. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2016 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2016 року в частині поновлення його на посаді залишено без змін. Починаючи з моменту прийняття Хортицьким районним судом м. Запоріжжя рішення про поновлення його на посаді директора [PERSON] підприємства «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради та до 01.06.2017 року, не зважаючи на його неодноразові звернення до [PERSON] обласної ради та до різних інстанцій, остання всіляко безпідставно, не маючи будь яких поважних причин, ухилялася від виконання рішення суду. Виконання рішення суду про поновлення його на роботі відбулося лише 01.06.2017 року, шляхом прийняття рішення на засіданні дванадцятої сесії сьомого скликання [PERSON] обласної ради № 24, з одночасним його звільненням із зазначеної посади 26.07.2017 року у звязку із закінченням терміну дії контракту (трудового договору), з підстав п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. У звязку\~із затримкою\~виконання рішення\~Хортицького районного\~суду \~ \~м.\~Запоріжжя \~про поновлення\~позивача на\~роботі,\~яке було\~підлягало негайному\~виконанню,\~вважає,\~що в\~такий спосіб\~було грубо\~порушено його\~конституційне право,\~та просив\~застосувати норми\~статті 236\~КЗпП України,\~а саме\~стягнути з\~КП «Готель\~Україна» \~середній заробіток\~за час\~затримки виконання\~рішення суду\~про поновлення\~на роботі\~у сумі\~ 142\~326\~грн.\~89\~коп.,\~який розраховано\~відповідно до\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати,\~врегульованому \~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Розрахований середньоденний заробіток складає 595 грн. 51 коп., правомірність застосування зазначеної суми встановлена рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2017 року, яке набрало чинності. Таким чином загальна сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 16.06. 2016 року по 31.05. 2017 року складає 142\~326 грн. 89 коп. ( 595,51грн. х 239 робочих днів). Також просив стягнути з [PERSON] обласної ради у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди у звязку з затримкою виконання рішення суду про поновлення його на роботі, 25\~000 грн. Оскільки позов було подано позивачем до суду 16.08.2017 року, з 15.12.2017 року набрав чинності новий ЦПК України, відповідно до пп.9 п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 15.01.2018 року визначено порядок про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов, посилаючись на обставини. Викладені у позовній заяві. Крім того, суду пояснив, що що керівник комунального підприємства є субєктом публічного права, але не є посадовою особою органу місцевого самоврядування в розумінні статті 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», оскільки отримує заробітну плату за рахунок частки доходу, отриманого підприємством в результаті його господарської діяльності. У звязку із чим вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про його поновлення на роботі, вважає правомірно предявлену до КП «Готель «Україна» ЗОР, тому у цій частині позов просив задовольнити. Крім того, вважає, що неправомірними діями [PERSON] обласної ради йому завдано не тільки матеріальну шкоду, а й моральну шкоду, оскільки його душевні страждання щодо забезпечення себе та своєї родини, глибоко впливали на стан його здоровя, постійні думки як вижити, потребували додаткових зусиль для організації життя, негативно впливали на стан його здоровя, що виражалось в нервозності, постійно пригніченому стані, нездоровому сні. Вважає, що неможливо виміряти глибину фізичного болю, тих моральних страждань та душевних переживань, які кожна людина переживає індивідуально, тому просив стягнути з [PERSON] обласної ради у рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 грн. Представник позивача [PERSON] -[PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Суду пояснила, що виконання, майже через рік, рішення суду, яке піддано негайному виконанню, є грубим порушенням норм Конституції України та трудового законодавства, що є недопустимим, оскільки таке рішення набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення в судовому засіданні. Тобто це є не правом, а обовязком роботодавця, яким виступає [PERSON] обласна рада. Єдиний порядок прийому на роботу та звільнення керівників обєктів спільної комунальної власності, врегульовано положеннями статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування». Вважає, що зазначена норма застосовується і при поновленні керівника на посаді, оскільки поновлення на роботі\~ це\~надання працівнику\~обумовленої трудовим\~договором роботи,\~саме тієї,\~яку він\~втратив,\~у звязку\~ неправомірним\~припиненням трудового\~договору (контракту),\~що фактично\~і було\~підтверджено прийнятим\~рішенням №\~24\~ на\~дванадцятої сесії\~депутатів [PERSON]\~обласної ради. Тобто\~ні голова\~обласної ради,\~ні саме\~комунальне підприємство,\~не мають\~законних підстав\~для проведення\~процедури поновлення\~позивача на\~роботі,\~що дорівнюється\~прийняття на\~роботу,\~оскільки таке\~право закріплено\~виключно за депутатами обласної ради. [PERSON] було здійснено всі необхідні заходи для вирішення питання про негайне поновлення його на роботі. Так, вже 16.06.2017 року на імя голови [PERSON] обласної ради було подано заяву про виконання рішення щодо негайного поновлення на посаді директора КП і в подальшому були звернення [PERSON] до [PERSON] обласної ради, до відповідного органу виконавчої служби, до прокуратури Запорізької області та до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Зазначене підкреслює, що позивач намагався захистити своє право на працю. У звязку із порушенням [PERSON] обласною радою встановлених законом норм, вважає правомірним звернення позивача до суду із зазначеним позовом. Підтримала законність наданого позивачем суду розрахунку середньоденного заробітку, який складає 595,51 грн., час затримки виконання рішення суду складає 239 робочих днів, тому загальна сума складає 142326 грн.89 коп. Обовязок виплати зазначеної суми середнього заробітку позивачем правомірно та законно покладено на Комунальне підприємство «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради. Так, відповідно до Статуту КП «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради зазначене підприємство входить до складу обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області. Останнє є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс та розрахунки в установах банку згідно з чинним законодавством. Втім керівник як\~ орган управління (виконавчий орган) підприємства, що призначається та підзвітній його власнику, разом із тим є найманим працівником, а тому, гарантії та компенсації, що встановлені трудовим законодавством поширюються і на нього. \~В частині вимог про відшкодування [PERSON] моральної шкоди, вважає їх законними, обґрунтованими та доведеними позивачем. Так, право на відшкодування моральної шкоди врегульовано положеннями статті 237-1 КЗпП України. Саме бездіяльність [PERSON] обласної ради щодо не виконання рішення суду про негайне поновлення позивача на посаді директора КП «Готель «Україна» ЗОР, спричинила останньому моральну шкоду, оскільки порушення конституційних прав [PERSON] призвели до його моральних страждань. Позивач скористався своїм процесуальним правом та надав суду відповідь на відзиви відповідачів, поданих на його позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] обласної ради у судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Суду пояснив, що рішеннями першої та апеляційної інстанції за наявності трьох відповідачів у цивільній справі № 337/2834/15-ц -голови [PERSON] обласної ради, [PERSON] обласної ради та КП «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради, не було визначено (не конкретизовано) особу, на яку покладено обовязок виконання рішення суду в частині негайного поновлення [PERSON] на посаді керівника КП «Готель «Україна». Вважає, що невизначеність у рішенні суду від 15.06.2016 року такої особи, призвели до розбіжностей думки з цього приводу у депутатів ради, що послугувало затримкою у виконанні рішення суду, бо відповідач був змушений звертатися до суду за розясненням рішення, тому це є поважною причиною невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді. Крім того, [PERSON] обласна рада набула зобовязань із виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі не з часу прийняття рішення суду щодо негайного виконання в цій частині, а саме з часу набуття законної сили ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя про виправлення помилки у виконавчому листі, яка набрала чинності 31.01.2017 року, тому вважає, що відсутні правові підстави вважати [PERSON] обласну раду такою, що затримала виконання рішення суду від 15.06.2016 року про поновлення [PERSON] на роботі без поважних причин, тому обладміністрація не повинна нести будь яких матеріальних обтяжень. Крім того, жодних штрафних санкцій з приводу невиконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді, державним виконавцем на [PERSON] обласну раду накладено не було. Виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді відбулося лише після подачі останнім відповідної заяви, що було волевиявленням останнього, та яка надійшла до [PERSON] обласної ради лише 05.05.2017 року. Оскільки рішення суду було виконано [PERSON] обласною радою після отримання відповідних документів від позивача, та державного виконавця, вважає, що немає правових підстав, в розумінні статті 236 КЗпП України, для задоволення позовних вимог [PERSON] Також вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] не доведено належними доказами будь які його фізичні чи душевні страждання, спричиненні незаконними діями чи бездіяльністю [PERSON] обласної ради. Не доведеною, не обґрунтованою та абстрактною є і визначений позивачем розмір моральної шкоди. Відповідач - [PERSON] обласна рада, скористалась своїм процесуальним правом, надав суду відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив. Представник відповідача [PERSON] підприємства «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради проти задоволення позовних вимог заперечує. Суду пояснив, що вважає повну відсутність вини КП «Готель «Україна» у зволіканні виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді, бо повноважень на поновлення на роботі [PERSON], КП «Готель Україна» не має. Обґрунтовуючи свої заперечення представник КП «Готель «Україна» посилається на норму статті 237 КЗпП України та положення статті 1173 ЦК України. Свої доводи виклав у відзиву на позовну заяву (уточнена редакція). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідачів, адвоката, оцінивши всі надані суду докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності\~до вимог\~ст.\~76\~ЦПК України,\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України,\~ кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд\~ оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини девятої статті 129 Конституції України обовязковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства. Згідно статті\~129-1\~Конституції України,\~суд ухвалює\~рішення іменем\~України.\~Судове рішення\~є обовязковим\~до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно до вимог статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно до приписів статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до норми статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що рішенням [PERSON] обласної ради № 6 від 26.07.2012 року позивач [PERSON] був призначений на посаду директора комунального підприємства «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради. В той же час, 26.07.2012 року, між [PERSON] та [PERSON] обласною радою, як органом управління обєктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, було укладено контракт зі строком його дії до 26.07.2017 року. Розпорядженням голови [PERSON] обласної ради гр.. [PERSON] № 84-св від 20.05.2015 року позивача було звільнено з посади директора комунального підприємства «Готель «Україна» ЗОР за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором (контрактом) з підстав п.3 ст.40 КЗпП України, та розірвано контракт від 26.07.2012 року. Розпорядженням голови [PERSON] обласної ради № 92-св від 26.05.2015 року були внесені зміни до розпорядження № 84-св від 20.05.2015 року в частині визначення дати звільнення [PERSON], якою стала дата 02.06.2015 року- в перший робочий день після виходу з лікарняного (закриття лікарняного листа). Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2016 року визнано незаконним та скасовано розпорядження голови [PERSON] обласної ради № 84-св від 20.05.2015 року та № 92-св від 26.05.2015 року про звільнення [PERSON] з посади керівника [PERSON] підприємства «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради; останнього поновлено на посаді директора [PERSON] підприємства «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради. Рішення в частині поновлення [PERSON]А на роботі підлягало негайному виконанню в порядку статті 367 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2016 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2016 року в цій частині залишено без змін. Рішенням дванадцятої сесії сьомого скликання [PERSON] обласної ради № 24 від 01.06.2017 року [PERSON] було поновлено на посаді директора [PERSON] підприємства «Готель «Україна» ЗОР, з одночасним звільненням із зазначеної посади 26.07. 2017 року у звязку із закінченням терміну дії контракту (трудового договору), з підстав п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Тобто, фактично рішення суду в частині негайного виконання, [PERSON] обласною радою було виконано майже через рік. Суд критично оцінює доводи представника [PERSON] обласної ради про невизначеність у рішенні Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 15.06.2016 року між трьох відповідачів, якими виступали екс-голова [PERSON] обласної ради, [PERSON] обласна рада та Комунальне підприємство «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради, зобовязаної особи в частині поновлення [PERSON] на керівній посаді, яка є поважною причиною у затримці виконання рішення суду. Положеннями пункту 20 частини першої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування» № 280/97-ВР від 21.05.1997 року врегульовано єдиний загальний порядок призначення і\~звільнення \~керівників об'єктів\~спільної власності\~територіальнихгромад,\~до яких\~відноситься \~КП «Готель\~«Україна» ЗОР.\~З цих\~підстав [PERSON]\~обласна рада,\~як колегіальний\~орган,\~ наділена правом\~прийняття на\~роботу,\~шляхом укладення\~контракту та\~звільнення з\~роботи керівника\~комунального підприємства.\~В такий\~спосіб Законом\~чітко визначено\~порядок прийняття\~на роботу\~та звільнення\~з роботи\~керівників об'єктів\~спільної власності\~територіальних громад\~ виключно\~на пленарних\~засіданнях депутатів\~облради.\~Тобто ні\~голова обласної\~ради,\~ні саме\~підприємство,\~керівником якого\~ був\~позивач,\~не мало\~законних підстав\~для проведення\~процедури поновлення\~[PERSON]\~на роботі,\~ оскільки\~таке право\~закріплено виключно за депутатами [PERSON] обласної ради. Цей порядок діяв і під час прийняття судом рішення про поновлення позивача на роботі, та є незмінним на сьогодні. Зазначені обставини не спростували учасники справи. Згідно до розяснень, викладених у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків. Тож за нормами чинного трудового законодавства негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно виконується не з часу набуття ним законної сили, а негайно з часу його оголошення у судовому засіданні, що забезпечує швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави. Тобто це є не правом, а обовязком роботодавця, яким у цьому випадку виступає саме [PERSON] обласна рада. Суд не приймає до уваги доводи представника [PERSON] обласної ради щодо поважної причини несвоєчасного виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі, якими виступають звернення останнього до суду про розяснення рішення, оскільки норма статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування» ніякої альтернативи щодо призначення на посаду (поновлення на посаді) керівника комунального підприємства не містить. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після\~\~оголошення рішення суду. Зазначена правова\~позиція міститься\~у постанові\~Верховного Суду\~України (постанова\~№ 6-435цс15 від 01.07.2015 р.), за справою щодо неоднакового застосування положень статті 236 КЗпП України, що в силу положень статті 263 ЦПК України надає суду підстави для застосування відповідних норм права. Міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, відповідно до статі 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29.06.2004 року є частиною національного законодавства. Основним міжнародним договором, що стосується цивільного судочинства є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів цієї Конвенції щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Савіцький проти України № 38773/05 від 26.07.2012 року зазначено, що суд повторює, що право на суд захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обовязкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Норми національного законодавства кореспондуються із нормами міжнародного права. З огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України в редакції, яка діяла на час прийняття рішення судом від 15.06.2016 року, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Зазначені норми дублюють і приписи статей 18 та 430 ЦПК України ( в редакції від 15.12.2017 р.). Позивач, починаючи з 16.06.2016 року неодноразово звертався щодо вирішення питання про поновлення його на керівній посаді до [PERSON] обласної ради, до прокуратури Запорізької області, уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Зокрема, листом прокуратури Запорізької області від 10.08.2016 року за № 04/2/2-413-16 позивачу було повідомлено, що за фактом умисного невиконання службовими особами [PERSON] обласної ради рішення суду щодо його поновлення на посаді керівника комунального підприємства, прокуратурою 08.08.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016080000000268 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.382 КК України. Листом уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 02.06.2017 року № 822/7-І290714172/08-75) позивачу було повідомлено, що голові [PERSON] обласної ради було направлено запити про стан виконання рішення суду та вжиття заходів щодо забезпечення його конституційного права на працю. Між тим, КП «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради 16.06.2016 року допустила [PERSON] до робочого місця- директора підприємства, про що свідчить належно складений акт. В такий спосіб комунальне підприємство, в межах своїх повноважень, виконало обовязки перед [PERSON] Згідно п.4.1. Статуту [PERSON] підприємства «Готель «Україна» [PERSON] обласної ради, останнє є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс та розрахунки в установах банку згідно з чинним законодавством. Відповідно до п.6.3. Статуту підприємство створює за рахунок прибутку спеціальні фонди, призначені для покриття витрат, повязаних зі своєю діяльністю. З огляду на зазначене КП «Готель «Україна» ЗОР законодавчо позбавлено права вирішувати питання про прийняття на посаду керівника свого підприємства. Зазначені обставини доведені позивачем належними та допустимими доказами, яким суд надав відповідну оцінку та прийняв до уваги дії позивача щодо захисту своїх конституційних прав на працю. Судом також надана відповідна оцінка доводам [PERSON] обласної ради щодо відсутності застосування до останнього будь яких штрафних санкцій при здійсненні примусового виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції від 08.09.2016 року було відкрито виконавче провадження № 52149148 про поновлення позивача на роботі, але 16.09.2016 року, відповідною постановою було відкладено провадження виконавчих дій за рішенням суду, саме за ініціативою [PERSON] обласної ради. З цих підстав у Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України були відсутні підстави для застосування до [PERSON] обласної ради будь яких штрафних санкцій. В подальшому виконавче провадження було закрито, у звязку із виконанням рішення суду. Суд не приймає до уваги доводи представника [PERSON] обласної ради про те, що підставою для виконання рішення суду є, в тому числі, заява позивача від 03.05.2017 року, як ознака приватноправового його волевиявлення, оскільки негайне виконання рішення суду не залежить від подачі поновленого працівника на посаді, відповідної заяви. Так, чинне законодавство передбачає, що негайне виконання зобовязує роботодавця виконати рішення суду в цій частині відразу після його оголошення. Крім того, представник ЗОР був присутній при розгляді справи про поновлення [PERSON] на роботі та при оголошення рішення суду, що підтвердив представник відповідача у судовому засіданні. Отже, про прийняте судом рішення відповідачу стало відомо у день його прийняття. Крім того, ухвала суду про виправлення помилки у виконавчому листі набула чинності 31.01.2017 року, а рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі виконано лише 01.06.2017 року. При цьому будь яких обєктивних обґрунтувань невиконання рішення суду щодо поновлення [PERSON] на роботі, упродовж вказаного періоду часу, представником [PERSON] обласної ради не надано. Згідно приписів статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Позивачем було надано суду розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Середньоденний заробіток позивача розраховано у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, врегульованому постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, також його розмір було визначено для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2017 року по справі № 337/2834/15-ц, яке на сьогодні є чинним. Розрахований в такий спосіб середньоденний заробіток позивача складав суму 595 грн. 51коп. Відповідно до п.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Час затримки виконання рішення суду, починаючи з 16.06.2016 року по 31.05.2017 року, складає 239 робочих днів, загальна сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду складає = 142\~326 грн.89 коп. (595,51грн. х 239 робочих дня). Кількість робочих днів та суму до стягнень визнає у своєму відзиві на позов КП «Готель «Україна» ЗОР. Рішенням [PERSON] обласної ради № 19 від 26.12.2013 року затверджено Статут КП «Готель «Україна» ЗОР. Зазначене підприємство входить до складу обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, та управління підприємством ( п.8.1 Статуту) здійснюється уповноваженим органом. Відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад,врегульовано положеннями статті 17 Закону № 280/97, та будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Верховний Суд\~України,\~з метою\~однозначного поняття\~терміну «керівник\~підприємства,\~установи,\~організації»,\~в абз.2\~п.\~14\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів» №\~9\~від 06.11.1992\~року,\~визначив керівника\~як особу,\~яка очолює\~підприємство,\~установу,\~організацію або\~відокремлений підрозділ\~(філію,\~представництво,\~відділення тощо). Керівник комунального унітарного підприємства є субєктом публічного права, але не є посадовою особою органу місцевого самоврядування в розумінні статті 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», оскільки отримує заробітну плату за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності. Відповідно до п.6.3. Статуту підприємство створює за рахунок прибутку спеціальні фонди, призначені для покриття витрат, повязаних зі своєю діяльністю, в тому числі «Фонд споживання (оплати праці)». Нараховану заробітну плату позивач отримував не за рахунок обласного бюджету, а від КП «Готель «Україна» ЗОР за рахунок його господарської діяльності, із якої саме підприємством утримувались всі належні соціальні внески та обовязкові платежі. Керівник як\~ орган управління (виконавчий орган) підприємства, що призначається та підзвітній його власнику, разом із тим є найманим працівником, а тому, гарантії та компенсації, що встановлені трудовим законодавством поширюються і на нього. Враховуючи вказане вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення з відповідача КП «Готель «Україна» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] у сумі 142\~326 грн. 89 коп. підлягають повному задоволенню. Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги до [PERSON] обласної ради про відшкодування 25\~000 грн. у рахунок завданої йому моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Позивач,\~обґрунтовуючи завдану\~йому \~моральну шкоду,\~як \~у позовній\~заяві,\~так і\~у судовому\~засіданні зазначив,\~що неправомірними діями [PERSON] обласної ради йому завдано моральну шкоду, оскільки його душевні страждання щодо забезпечення себе та своєї родини грошовими коштами належним чином, глибоко вплинули на його стан здоровя, мав постійні думки як вижити, потребував додаткових зусиль\~для організації\~життя.\~Крім того,\~це позначилося нервозністю, постійним пригніченим станом, нездоровим сном. Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України, працівникам надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), а порядок відшкодування визначається законодавством. При цьому наявність вини як умови відшкодування моральної шкоди зазначена стаття не передбачає. З аналізу\~позовних вимог\~вбачається,\~що позивачу\~завдано душевних\~та моральних\~ страждань,\~оскільки позивача незаконно було позбавлено гарантованого Конституцією України права на працю, можливість заробляти та отримувати гідну заробітну плату, як керівника підприємства, змусило його докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відновлення нормальних життєвих звязків, тощо, що завдавало [PERSON] моральні страждання. Згідно розділу 6 листа Міністерство юстиції України від 13.05.2004 року № 35-13/797, яким надано «Методичні рекомендації щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає ( і не може бути) точних критеріїв майнового виразу тяжкості фізичного болю, глибини душевних страждань, спокою та моральних переживань особи. Ні норми цивільного, ні норми трудового законодавства України не встановлюють ні мінімальної, ні максимальної суми моральної шкоди, оскільки неможливо виміряти глибину фізичного болю, тих моральних страждань та душевних переживань, які кожна людина переживає індивідуально. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодую слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи вказані вище обставини справи, суд вважає, що позивні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з [PERSON] обласної ради суми в розмірі 5000 грн.

Outcome: partial