Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивач у лютому 2015 року звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, заподіяної працівнику. Посилався на те, що наказом від 05.05.2001 року його було прийнято на посаду стрільця групи охорони повітряних суден та авіаційних об'єктів підрозділу охорони служби авіаційної безпеки у КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці». В подальшому, наказом від 02.10.2012 року його було призначено на посаду начальника варти підрозділу охорони служби авіаційної безпеки. 03.11.2014 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі поданої ним заяви. Проте, всупереч вимогам ст.47, ст.116 КЗпП України, відповідачем ні в день звільнення, ні згодом не було проведено з ним розрахунку та не сплачено належні йому грошові кошти. Так, відповідно до довідки КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» від 22.01.2015 року заборгованість підприємства по заробітній платі перед позивачем складає 20290 грн. 84 коп. Зазначену суму по даний час йому виплачено не було з мотивів відсутності грошових коштів. Також вказував на те, що з моменту звільнення та по час звернення до суду з позовом йому було затримано належні при звільненні кошти тривалістю 73 доби. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно проведеного розрахунку становить 9187 грн. 05 коп. Крім того, зазначив, що внаслідок таких незаконних дій відповідача він зазнав істотних фізичних та душевних страждань, які полягають у різкому погіршенні стану його здоров'я та неможливості утримання сім'ї і оплати свого лікування. Завдану моральну шкоду оцінює в п'ять тисяч гривень. Просив стягнути з відповідача на його користь несплачену заробітну плату в якості розрахунку при звільненні в сумі 20290 грн. 84 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9187 грн. 05 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав до суду письмові заперечення, в яких позов не визнав. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] 05.05.2011 року був прийнятий на роботу до КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» стрільцем групи охорони повітряних суден та авіаційних об'єктів підрозділу охорони служби авіаційної безпеки. В подальшому, позивача було призначено на посаду начальника варти підрозділу охорони служби авіаційної безпеки. Зазначені обставини підтверджуються копією його трудової книжки, яка наявна в матеріалах справи (а.с.7). Наказом №61 О/С від 03.11.2014 року [PERSON] було звільнено з займаної посади з 03.11.2014 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України та надано грошову компенсацію за невикористану відпустку з 05.05.2014 року по 03.11.2014 року із розрахунку 24 календарних дні за повний робочий рік (а.с.6). Згідно ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Із змісту положень ст.38 КЗпП України вбачається, що нею регламентований порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Частиною 1 статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 було надано офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу та роз'яснено, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як було встановлено судом при звільненні [PERSON] Комунальним підприємством «Міжнародний аеропорт «Чернівці» не було проведено розрахунку, що підтверджується довідкою №6 від 22.01.2015 року, виданою відповідачем, з якої вбачається, що заборгованість по заробітній платі підприємства перед колишнім працівником [PERSON] становить 20290 грн. 84 коп. (а.с.4). Доводи відповідача, наведені ним у поданих до суду запереченнях, суд відхиляє, оскільки Законом не передбачено можливості звільнення роботодавця від обов'язку повести розрахунок із звільненим працівником у зв'язку з відсутністю коштів для цього. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд також враховує роз'яснення надані Пленумом Верховного Суду України у п.20 постанови №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь не виплаченої при звільненні заробітної плати у розмірі 20290 грн. 84 коп. та середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 9187 грн. 05 коп. обгрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд зауважує, що проведений позивачем розрахунок середнього заробітку за весь час затримки при звільненні відповідачем будь-якими доказами спростований не був. Щодо позовної вимоги про стягнення з КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000 гривень суд зазначає наступне. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, стаття 237 1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Необхідною передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237 1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Як було встановлено судом, підприємством було порушено право працівника на отримання в день звільнення всіх сум, що належали йому. Таким чином, суд вважає встановленим факт порушення законних прав позивача у сфері трудових відносин. Суд також приймає до уваги роз'яснення надані у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно до яких судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпПУкраїни за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що наведені порушення законних прав позивача у сфері трудових відносин призвели до моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків, яких він зазнав у зв'язку із невиплатою належних йому грошових сум, неможливості отримання необхідного лікування, що обумовлено його інвалідністю, позивач відчував несправедливість, яка була вчинена відносно нього та був змушений домагатися відновлення своїх порушених законних прав. Разом з тим, при вирішенні питання про розмір завданої моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи та тяжкості страждань позивача, суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 5000 гривень, заявлений позивачем є завищеним та не відповідає засадам розумності та справедливості, а також є не доведеним у такому розмірі та приходить до висновку, що розмір моральної шкоди необхідно зменшити до 500 гривень, як такий що відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача.

Outcome: partial