Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позиція сторін у справі У червні 2019 року ТзДВ «НІКО Страхування» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди у розмірі 211 749, 10 грн у солідарному порядку. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з вини [PERSON] , який керував автомобілем [PERSON] сталася ДТП. ТДВ «СК «Індіго», правонаступником якого є позивач, здійснило виплату страхового відшкодування на користь страхувальника у розмірі 261 749, 10 грн. На момент настання страхового випадку цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у компанії ПрАТ «УАСК «АСКА» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АІ номер 7375487. Ліміт відповідальності ПрАТ «УАСК «АСКА» встановлено у розмірі 50 000, 00 грн. Згідно з угодою про добровільне відшкодування шкоди в порядку регресу від 18 квітня 2016 року ПрАТ «УАСК «АСКА» сплатило на користь позивача 45 000, 00 грн. Таким чином, залишок боргу мають сплатити відповідачі у розмірі 211 749, 10 грн. Відповідачі подали до суду відзиви, в яких зазначили, що позивачем пропущено позовну давність, а тому позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову, зокрема, з підстав пропуску позивачем позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 23 листопада 2014 року о 21-30 год в м. Києві [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ 2106» днз [NUMBER] під час руху не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та виїхав на перехрестя Печерського моста - вул. Кіквідзе при вимкненій додатковій секції сигналу світлофора, що забороняє рух у вказаному напрямку, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Мітсубісі» днз [NUMBER] , чим пошкодив обидва транспортні засоби і порушив п. 2.3 Б, 8.7.3 (3) ПДР. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року у справі № 757/481/15-п провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. У вказаній постанові встановлено, що дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку, що в діях [PERSON] наявний склад адміністративного правопорушення та його дії кваліфіковано вірно за ст. 124 КУпАП. За приписами частин четвертої, шостої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до умов укладеного між ТзДВ «Страхова компанія «Індіго» та ТОВ «Торговий Дім-Ніко» договору № 206-00508-14 від 03 червня 2014 року страхування наземного транспорту, ТзДВ «СК «Індіго» взяло на страхування майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Мітцубіші», реєстраційний номер - [NUMBER] . ТзДВ «НІКО СТРАХУВАННЯ» є правонаступником ТзДВ «СК «Індіго». На підставі страхового акту № 17531 від 06 листопада 2015 року та розрахунку суми страхового відшкодування, ТзДВ «СК Індіго» здійснило виплату страхового відшкодування на користь страхувальника в розмірі 261 749, 10 грн. Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ 3735487, на дату настання ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ 2106» днз [NUMBER] була застрахована ПрАТ «УАСК «АСКА», ліміт відповідальності - 50 000, 00 грн. Згідно з угодою про добровільне відшкодування шкоди в порядку регресу від 18 квітня 2016 року ПрАТ «УАСК «АСКА» сплатило на користь позивача 45 000, 00 грн. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ЦК України та іншими законодавчими актами. Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Таким чином, відносини між сторонами у справі регулюються правилами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації. Відносини ж між [PERSON] та його страховиком, ПрАТ «УАСК «АСКА», регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з частиною першою зазначеної статті у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, страховик відповідача [PERSON] виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні в межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині, оскільки страхова виплата страховика [PERSON] є недостатньою для повного відшкодування завданої [PERSON] шкоди. Отже, за змістом статті 993 ЦК України в системному зв`язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Разом з тим, позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України). Отже, первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно. Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 у справі № 6-2806цс16. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту ДТП, а при регресі - з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування. У справі, що розглядається ДТП трапилась 23 листопада 2014 року, а із позовом до суду ТзДВ «НІКО Страхування» звернулось 29 травня 2019 року, тобто за межами загальної позовної давності у 3 роки. За правилами частин першої - четвертої статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки стороною відповідачів заявлено про застосування позовною давності, то наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності. Безпідставним є посилання сторони позивача на наявність обставини переривання позовної давності у зв`язку із пред`явленням позову та залишенням його без розгляду 06 серпня 2018 року, оскільки відповідно до частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Outcome: dismissed