Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач у січні 2019 року звернулася до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 25 жовтня 2001 року по 12 грудня 2017 року, коли такий був розірваний за рішенням суду. Від шлюбу мають чотирьох спільних неповнолітніх дітей. Під час шлюбу, у 2002 році, подружжям була придбана квартира площею 30 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, частина з яких була позичена у батька відповідача [PERSON] та позика протягом двох наступних років була спільно повернена. Формально квартира була зареєстрована на ім`я відповідача, проте така відповідно до вимог Сімейного кодексу України є об`єктом права спільної сумісної власності. Просить суд визнати квартиру об`єктом спільної сумісної власності та поділити це майно, визнавши за нею та [PERSON] право власності у рівних частинах, по 1/2 за кожним. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 січня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 22 квітня 2019 року [PERSON] відмовлено у прийнятті зустрічного позову до [PERSON] про визнання майна особистою власністю подружжя. Такий був повернений відповідачеві у зв`язку із порушенням строку подання зустрічного позову. Крім того, цього ж дня позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи у порядку цивільного судочинства. Ухвалою від 21 серпня 2019 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що квартира була придбана під час шлюбу фактично за спільні кошти подружжя, тому є об`єктом спільної сумісної власності. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 21 серпня 2019 року задоволене клопотання відповідача [PERSON] про дистанційне судове засідання та доручено Київському районному суду м. Одеси забезпечити проведення відеоконференції 15 жовтня 2019 року о 16 год. 00 хв. Однак, відповідач до приміщення даного суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату судового розгляду та необхідність явки до Київського районного суду м. Одеси. Відзиву на позов, заяв про поважні причини неявки, розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). При цьому, судом враховано, що численні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи були задоволені за наявності поважних причин. Згідно з положенням п. 1 ч. 3 цієї ж статті, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] . Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 25 жовтня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 2572 (а.с. 3). Від шлюбу позивач та відповідач мають чотирьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 4-7). 28 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 15,3 кв.м, та кухні; загальна площа квартири 30,0 кв.м, комора у підвалі 7,0 кв.м. (а.с.189). Право власності було зареєстроване у встановленому законом порядку (а.с.190). Згідно з довідкою обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 3562 від 16 жовтня 2018 року, квартира [ADDRESS] була повторно (після реконструкції) зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру від 19 липня 2010 року. Станом на 10 жовтня 2018 року квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 39,1 кв.м. (а.с. 29). Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 25 серпня 2010 року (а.с. 24). Реєстрація права власності була здійснена на підставі наказу управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 19 липня 2010 року № 1251-Ж-Г (а.с.23) та технічного паспорту (а.с.26-28). Відповідно до даних технічного паспорту від 10 жовтня 2018 року квартира розташована на першому поверсі житлового будинку, складається з однієї житлової кімнати 14,1 кв.м, кухні-їдальні площею 14,1 кв.м, вбиральні-ванни 2,6 кв.м, коридору 3,6 кв.м, вбудованої шафи 4,7 кв.м, загальна площа 39,1 кв.м. Вартість квартири станом на 24 жовтня 2018 року відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] складає 978322,00 грн (а.с. 30). Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року (справа № 461/7291/17) шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 8). Конституцією України встановлені засади регулювання шлюбу і сім`ї, що визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ч. 1 ст. 51, п. 6 ч. 1 ст. 92). У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз`яснено, що, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше ніж 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених у Сімейному кодексу України. Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям у період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним. Аналогічна норма міститься в ст. 60 Сімейного кодексу України, за правилами якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України. Тлумачення статті 60 Сімейного кодексу України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя (чи зацікавлену особу), який її спростовує. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 жовтня 2019 року (справа № 127/4148/17-ц, провадження № 61-8954св18). Відтак, суд вважає, що квартира [ADDRESS] , яка була набута подружжям в період шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності. Належних і допустимих доказів зворотного відповідачем [PERSON] суду надано не було. Норми частини першої статті 69 Сімейного кодексу України передбачають, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного Кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням викладеного, суд вважає що спірну квартиру придбано сторонами у 2002 році під час перебування у шлюбі, а відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, тому житлове приміщення підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності, а за [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати права власності на 1/2 частку за кожним. Подібні правові висновки щодо застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно містяться у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 487/9384/14-ц (провадження № 61-6839св18), від 26 квітня 2018 року у справі № 466/9338/16-ц (провадження № 61-9925ск18), від 26 вересня 2018 року у справі № 534/961/16-ц (провадження № 61-3926св18). Ухвалою суду від 08 січня 2019 року було частково задоволене клопотання позивача [PERSON] та відстрочено сплату судового збору за даним позовом до винесення рішення у справі. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову та визнанням за позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на спірну квартиру, суд вважає за необхідне покласти на сторін обов`язок оплати судового збору в рівних частинах з урахуванням встановленого його розміру відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір». Так, ст. 4 Закону передбачено, що за подання позову майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вартість квартири станом на 24 жовтня 2018 року відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] складає 978322,00 грн (а.с. 30). Тому, з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2019 року 1921,00 грн, ставка судового збору за даний спір складає 9605,00 грн (максимальний передбачений законом розмір), а отже з кожної зі сторін спору на користь держави слід стягнути (9605,00 грн / 2) 4802,50 грн.

Outcome: approved