Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач Харківська міська рада 26.06.2014 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння - нежитлову будівлю літ. «г-1» по [ADDRESS] у м. Харкові. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що зазначена нежитлова будівля є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова на підставі рішення ХМР від 28 вересня 1992 р. та перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс». На підставі рішення Київського районного суду м. Харкова право власності на спірний об'єкт було визнано за [PERSON] В подальшому будівля літ. «Г-1» була відчужена за договорами купівлі-продажу від 5 червня 2008 року, від 10 липня 2008 року, 26 вересня 2008 року та 25 лютого 2009 року. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 8 грудня 2011 року рішення суду 1 інстанції, за яким [PERSON] став власником будівлі, було скасовано, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про визнання за ним права власності на будівлю літ. «Г-1». Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2012 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу між [PERSON] та наступним власником [PERSON] Згідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на нежитлову будівлю зареєстровано за відповідачем [PERSON] відповідно до мирової угоди від 9 жовтня 2013 року, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 4 листопада 2013 року. Позивач зазначає, що оскільки незаконність набуття [PERSON] у власність підтверджена рішеннями судів, що набрали чинності, а територіальна громада поза своєю волею втратила майно, яке належить до комунальної власності, вищезазначене майно може бути витребувано із чужого незаконного володіння відповідача. В судовому засіданні представник позивача ХМР підтримав свої позовні вимоги, пояснив, що рішенням Харківської міської ради народних депутатів від 28 вересня 1992 року «Про комунальну власність міста» було прийнято у комунальну власність Київське житлово-експлуатаційне об'єднання, в тому числі і його структурний підрозділ ЖЄД-2, до складу житлового фонду якого входило нерухоме майно по [ADDRESS], в тому числі і нежитлова будівля «Г-1», яка є невід'ємною частиною житлового будинку. В подальшому за актом прийому-передачі основних фондів та розпорядженням від 28 лютого 2007 року про внесення змін в договір передачі майна в господарське відання КП «Жилкомсервіс» вищезазначена нежитлова будівля, як невід'ємна частина житлового фонду перейшла в господарське відання КП «Жилкомсервіс». Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, його представник з позовними вимогами не згоден, пояснив, що [PERSON] є добросовісним набувачем, право на спірну будівлю було ним набуто в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до реєстраційного посвідчення КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 31 жовтня 1975 року за реєстраційним № 1102 будинок, розташований по [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами був зареєстрований за Будівельно-експлуатаційною конторою 3 на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 11 жовтня 1960 року № 19. За рішенням 12 сесії Харківської міської ради народних депутатів 1 скликання від 28 вересня 1992 року «Про комунальну власність міста» до комунальної власності територіальної громади міста було прийнято підприємства згідно з переліком, що відображений у додатку № 1 до цього рішення, на балансі яких перебували відповідні об'єкти, у тому числі і спірна нерухомість. На підставі цього рішення Представництвом фонду державного майна України у м. Харкові, правонаступником якого на цей час є Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, було укладено договір від 28 травня 1997 року № 809 про передачу Державному комунальному виробничому житловому ремонтно-експлуатаційному підприємству-1 Київського району м. Харкова об'єктів житлового фонду, в тому числі житлового будинку по [ADDRESS] у м. Харкові. Відповідно до Розпорядження Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради за № 198 від 28 лютого 2007 року «Про внесення змін в договір передачі майна в господарське відання № 809 від 28 травня 1997 року з КВЖРЕП № 1 Київського району м. Харкова то договір передачі майна в господарське відання № 1278 від 7 вересня 2006 року з КП «Жилкомсервіс» та актів прийому-передачі, зазначений житловий будинок перебуває у господарському веденні комунального підприємства «Жилкомсервіс» (а.с.15-19) З листа КП «Жилкомсервіс» за № 393220705 від 5 травня 2014 року на ім'я Юридичного департаменту Харківської міської ради вбачається нежитлове приміщення «Г-1», загальною площею 8,4 кв.м за адресою [ADDRESS], обліковується на балансі КП «Жилкомсервіс» у складі житлового будинку за вищевказаною адресою. (а.с.20). Оскільки в 2011 році позивач ХМР дізнався, що за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 7 березня 2008 року за позовом [PERSON] до [PERSON] було визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «Г-1», загальною площею 8,4 м2, розташованої по [ADDRESS], укладений між вищезазначеними особами, та за [PERSON] визнано право власності на спірну будівлю, ХМР звернувся до Апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою, яка була задоволена, і рішенням Апеляційної інстанції від 8 листопада 2011 року рішення суду 1 інстанції було скасовано, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с.21-22). Тоді ж позивачу стало також відомо, що за нотаріально посвідченими договорами будівля була продана 5 червня 2008 року [PERSON] - [PERSON], 10 липня 2008 року [PERSON] Приватному підприємству «Пекарня Фрезія»; 26 вересня 2008 року ПП «Пекарня Фрезія» - [PERSON]; 25 лютого 2009 року [PERSON] -[PERSON] В 2012 році Харківська міська рада звернулася до суду із позовом до вищезазначених осіб, які були власниками спірної будівлі за договорами купівлі-продажу про визнання цих угод недійсними. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2012 року у задоволенні позову було відмовлено, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2012 року рішення суду 1 інстанції було скасовано, позов ХМР задоволено частково. Був визнаний недійсним договір купівлі-продажу від 5 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] Останній на час розгляду справи власник [PERSON] був виселений з нежитлової будівлі літ. «Г-1». При цьому апеляційною інстанцією було зазначено, що «оскільки територіальна громада м. Харкова позбулася спірної житлової будівлі поза її волею, то з наведених правових підстав ця будівля підлягає витребуванню від добросовісного набувача за спірним договором, [PERSON], шляхом його виселення». В судовому засіданні також достовірно встановлено, що після набуття чинності рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2012 року про поновлення права Харківської міської ради на спірну будівлю шляхом виселення відповідача [PERSON], останній у виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2013 року, тобто після витребування у нього майна, шляхом укладення мирової угоди передає у власність відповідачу [PERSON] спірну будівлю літ. «Г-1». Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 330 ЦК передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно із ч.1 ст.388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, ст.388 ЦК передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК. Таким чином, на час затвердження мирової угоди ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 4 листопада 2013 року про передачу у власність відповідачу будівлі літ. «Г-1», спірна нежитлова будівля була витребувана у [PERSON] за рішенням Апеляційного суду Харківської області, яке набуло чинності; спірна будівля є невід'ємною частиною житлового будинку по [ADDRESS] м. Харкова, що свідчить про відсутність у [PERSON] повноважень власника і можливості розпоряджатися комунальною власністю територіальної громади м. Харкова, яка перебуває у господарському віданні комунального підприємства «Жилкомсервіс». Суд не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON], оскільки вони повністю спростовуються рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2012 року, яке в силу ч.4 ст.61 ЦПК України має преюдиціальне значення по цій справі. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги Харківської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню. Позовні вимоги Харківської міської ради про визнання за нею права власності на нежитлове приміщення літ. «Г-1» не підлягають задоволенню у зв'язку із наступним. Позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Необхідність у даному способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права, зокрема - визнання права власності особи на майно. Право особи на звернення до суду за захистом своїх прав також закріплено у ст. 3 ЦПК України. Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку), і не можуть бути предметом для визнання самостійного права власності на ці споруди та будівлі. Таким чином, суд вважає, що спірна нежитлова будівля літ. «Г-1» не є окремим об'єктом права власності, входить до складу домоволодіння по [ADDRESS] м. Харкова. На підставі викладеного, ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 186, 381, 388 Цивільного кодексу України, суд ,

Outcome: partial