Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість 40 955 384,48 гривні, а саме: за кредитом - 15 296 657,00 гривень, за відсотками - 6 996 485,32 гривень, пеня - 18 662 242,16 гривень; стягнути з відповідача на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» витрати по сплаті судового збору у сумі 3654 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 червня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 2707/0608/98-029. Відповідно до умов вищевказаного договору,банк зобов'язується надати відповідачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 1 000 000,00 доларів США. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, кредитні кошти в розмірі 1 000 000,00 доларів США були видані відповідачу. У порушення умов договору, відповідач, свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 04 грудня 2014 року має прострочену заборгованість, а саме: за кредитом - 1 000 000 доларів США, що за курсом НБУ на 04 грудня 2014 року складає - 15 296 657,00 гривень; за відсотками - 457 386,56 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 04 грудня 2014 року складає - 6 996 485,32 гривень. У зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору йому було нараховано неустойку. Станом на 04 грудня 2014 року розмір неустойки становить: пеня - 18 662 242,16 гривні. 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15. Відповідно до пунктів 2.1., 2.2. договору банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Відповідно до пунктів 2.1., 2.2. договору клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 2707/0608/98-029 від 23 червня 2008 року позичальником згідно якого є [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» передав право вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем, ТОВ «Кредитні ініціативи». У зв'язку з невиконанням з боку позичальника умов кредитного договору, позивачем було нараховано відсотки за користування кредитом та пеню за прострочення сплати кредиту. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив суду, що кредитний договір виконувався позичальником у доларовому еквіваленті. При цьому, відсутність у позивача ліцензії на здійснення валютних операцій не надає права позивачу нараховувати відсотки та пеню у доларовому еквіваленті. Крім того, позивач звертався із вимогою про реалізацію забезпеченого майна за кредитним договором. Також, подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій просив відмовити у позові з причини пропуску позивачем строку позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 23 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2707/0608/98-029, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 1 000 000,00 доларів США, на строк з 23 червня 2008 року по 23 червня 2018 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. Відповідно до п.п. 1.3., 1.4. Розділу 1 кредитного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,5% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Кредитні кошти призначені на споживчі цілі. Згідно п. 2.1. Розділу 2 кредитного договору, забезпеченням виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання, виступає: іпотека чотирьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], договір поруки, укладений з ТОВ «КОМПАНІЯ» ДЕНН МАРК. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 2707/0608/98-029, 23 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 2707/0608/98-029-Z-1, відповідно до умов якого цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем [PERSON] вимог іпотекодержателя ВАТ «Сведбанк», що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору № 2707/0608/98-029 від 23 червня 2008 року, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов. На забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: чотирьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.165-169). В подальшому, 22 грудня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 2707/0608/98-029 від 23 червня 2008 року, відповідно до умов якого сторони домовилися викласти пункт 3.1. кредитного договору у наступній редакції: «3.1. Позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № 2203.1.0021611.01 щомісяця, через касу банку згідно Додатку № 2, зо є невід'ємною частиною даного договору, крім випадків, передбачених п. 3.8., 3.9. та 5.1.4. даного договору». Крім того, сторони домовилися пункт 3.3. кредитного договору викласти у наступній редакції: «3.3. Проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця в період з 01 по 25 число включно за попередній місяць та на момент повернення кредиту на рахунок відсотків № 2208.6.0021611.01 через касу банку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення строку є перший за ним банківський день. Проценти за користування кредитом визначаються простроченими наступного дня після терміну їх сплати, визначеного цим пунктом (а.с.31-32). 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, відповідно до якого банк передав, а фактор ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» прийняв права вимоги за кредитними договорами (а.с.12-16). Згідно акту прийому-передачі Реєстру заборгованостей боржників за договором про надання факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, банк передав, а фактор прийняв реєстр заборгованостей боржників від 28 листопада 2012 року (а.с.58). В подальшому, 28 листопада 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» передала, а фактор Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» прийняло права вимоги за кредитними договорами (а.с.17-21). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок переданням ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України). За загальним правилом, закріпленим в частини 1 статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Обґрунтовуючи заперечення щодо заявлених позовних вимог, сторона відповідача посилалася на той факт, що заборгованість фізичних осіб за кредитним договором не може відступатися від банку до факторингової компанії та безпосередньо до позивача, а може передаватися лише між банками. В той же час, суд не може погодитися з даними твердженнями сторони відповідача, з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Згідно ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Згідно ч.2 ст.1082 ЦК України боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Згідно ч.2 ст.516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 1 ст.517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до ч.2 вказаної статті боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржником доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Таким чином, заміна у зобов'язанні кредитора на підставі договору факторингу не припиняє прав та обов'язків боржника. У разі, якщо боржник не одержав від клієнта або фактора письмові повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, а також доказів відступлення права грошової вимоги, він вправі здійснити платіж клієнтові (первісному кредитору) на виконання свого обов'язку перед ним. Як вбачається з матеріалів справи, 08 грудня 2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про досудове врегулювання спору, в якій позивач повідомив відповідача про укладений договір факторингу, перехід права вимоги за кредитним договором та необхідність погашення наявності заборгованості за кредитним договором (а.с.38-39). Як зазначено в постанові Верховного Суду України у справі № 6-166цс15 від 06 липня 2015 року, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж. Отже договір факторингу не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а тому не є таким, що порушує публічний порядок. Таким чином, з викладеного вбачається, що позивачем при укладенні договору факторингу було дотримано норм ст.ст.1077-1084 ЦК України, при цьому вказаний договір факторингу не визнаний недійсним та є чинним на день винесення судом рішення. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п.п. 5.1.1 п. 5.1. Розділу 5 кредитного договору, позичальник зобов'язується: забезпечити своєчасне повернення кредиту і сплату нарахованих процентів. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2707/0608/98-029 від 23 червня 2008 року становить за кредитом - 1 000 000 доларів США, що за курсом НБУ на 04 грудня 2014 року складає - 15 296 657,00 гривень; за відсотками - 457 386,56 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 04 грудня 2014 року складає - 6 996 485,32 гривень; пеня - 18 662 242,16 гривні. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частину друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строк починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.2 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачається з матеріалів справи 14 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. було видано виконавчий напис № 7932 про звернення стягнення на чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON], передана в іпотеку на підставі іпотечного договору № 2707/0608/98-029-Z-1 від 23 червня 2008 року за реєстровим №1878, яким забезпечується виконання зобов`язань за кредитним договором № 2707/0608/98-029 від 23 червня 2008 року, строк платежу за яким настав 04 грудня 2009 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] пропонується задовольнити вимоги ПАТ «Сведбанк» у розмірі 1256251,43 доларів США та 1762370,80 гривень (в тому числі: заборгованість за кредитом 1000000 доларів США, заборгованість за відсотками 256251, 43 долари США, яка стягується за період з 01.12.2008р по 09.12.2010р., пеня в сумі 1762370,88 гривень, яка стягується за період з 10.12.2009р. по 09.12.2010р. та 18000 гривень за вчинення виконавчого напису (том 1 а.с.181). В подальшому, вказаний виконавчий напис було пред'явлено стягувачем - ПАТ «Сведбанк» до виконання Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року, замінено сторону виконавчого провадження - кредитора ПАТ «Сведбанк» на ТОВ «Кредитні ініціативи» по виконавчому напису №7931, виданого 14 грудня 2010 року приватним нотаріусом КМНО Осипенко Д.О. щодо задоволення вимог кредитора - ПАТ «Сведбанк» з боржника [PERSON] в розмірі 1 256 251, 43 долари США, 1 762 230,88 гривень та 18 000 гривень за вчинення виконавчого напису шляхом звернення стягнення а предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] (том 3 а.с.9-12). 24 листопада 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Сіщуком В.В. було складено акт № 23625769/9 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, за яким квартира [ADDRESS] було передано ТОВ «Кредитні ініціативи» за ціною 4 557 000,00 гривень без ПДВ, в рахунок часткового погашення заборгованості згідно виконавчого напису (том 1 а.с.157-158). 28 листопада 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв'язку із передачею вищевказаного нерухомого майна стягувачу (том 1 а.с.178-180). Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 23 жовтня 2013 року у справі №35/343 замінено стягувача у рішенні господарського суду міста Києва від 19 грудня 011 року №35/343 та за виконавчим документом - наказ господарського суду м. Києва від 10 січня 2012 року №35/343. а саме ПАТ «Сведбанк» на його правонаступника ТОВ «Кредитні ініціативи» (том 3 а.с.30-33). Предметом судового розгляду справи №35/343 господарського суду міста Києва, виступали позовні вимоги ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «Компанія «Денн марк», третя особа [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 1 256 251, 43 долари США та 1 762 370, 88 гривень та судових витрат. Рішення господарського суду міста Києві від 19 грудня 2011 рок позов задоволено повністю. Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов'язання до настання строку виконання, визначеного договором. У Правовій позиції Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14 зазначено наступне. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В постанові по даній справі ВСУ було установлено, що «[PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали письмові повідомлення ПАТ «Сведбанк» від 25 листопада 2009 року про зміну умов кредитного договору, згідно з якими банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язань за кредитними договорами, зазначивши днем остаточного їх погашення десятий день з дня направлення відповідної письмової вимоги, тобто з 7 грудня 2009 року». Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Судом достовірно встановлено, що первісний кредитор ПАТ «Сведбанк» змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором № 2707/0608/98-029 від 23 червня 2008 року, звернувшись 14 грудня 2010 року до приватного нотаріуса за вчиненням виконавчого напису щодо звернення стягнення на іпотечне майно, яким забезпечувалось виконання зобов`язань за кредитним договором. Строк виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до виконавчого напису, настав 04 грудня 2009 року. Для позивача, як нового кредитора, усі дії вчинені первісним кредитором, є обов`язкові тією мірою, якою вони були обов`язкові первісному кредитору. За умов договору факторингу від 28 листопада 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за кредитним договором № 2707/0608/98-029 від 23 червня 2008 року укладеним з [PERSON] Укладання договору факторингу не перериває строків позовної давності, та відповідно, позивач мав би звернутися до суду за захистом своїх прав протягом трьох років з моменту настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, тобто до 04 грудня 2012 року. Посилання представника позивача на те, що іпотечне майно було реалізоване, шляхом передачі стягувачу, 24 листопада 2014 року, у зв`язку з чим строк позовної давності на його думку не сплинув, не може бути прийняте судом до уваги, оскільки час протягом якого проводилась реалізація іпотечного майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, за умови відсутності доказів вчинення боржником дій на визнання свого боргу, не перериває строків позовної давності. З позовними вимогами про стягнення заборгованості з позичальника позивач звернувся до суду 06 січня 2015 року, про що свідчить відмітка штемпелю вхідної кореспонденції суду, тобто з пропуском встановленого строку звернення з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1 000 000,00 доларів США. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 000 000,00 доларів США заявлені позивачем з порушенням трирічного строку позовної давності, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. Щодо стягнення заборгованості по нарахованих відсоткам за користування кредитними коштами у розмірі 583 081,02 доларів США, то суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 23 вересня 2015 року у справі за № 6-1206цс15. Таким чином, з огляду на викладене задоволення вимог стягувачу в рахунок часткового погашення заборгованості, не свідчить про відсутність права стягувача отримати задоволення своїх вимог шляхом стягнення несплачених процентів за користування кредитних коштів та пені за прострочення сплати кредитних коштів. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за кредитним договором підлягають частковому задоволенню в межах трирічного строку позовної давності, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача 06 січня 2015 року, нарахуванням відсотків має здійснюватися з 01 січня 2012 року по 01 січня 2015 року та становить 371 557,07 доларів США. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, 01 січня 2015 року відповідачем в рахунок сплати процентів за користування кредитними коштами було сплачено суму коштів у розмірі 304 423,68 доларів США, у зв'язку з чим загальний розмір несплачених процентів за користування кредитом з боку відповідача становить 67 133,12 доларів США, що за курсом НБУ станом на 04 грудня 2014 року становить 1 026 912, 31 гривень. Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов'язання. Так, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до п. 8.1. Розділу 8 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. Кількість днів у році приймається - 360. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного грошового зобов'язання за кожен день прострочки виконання. Право на неустойку виникає незалежно він наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. (ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України) За вимог ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Так, позивачем у зв'язку з порушенням з боку позичальника умов кредитного договору, нараховано до сплати 1 220 020,96 доларів США, що згідно курсу НБУ на 04 грудня 2014 року становить 18 662 242,16 гривень пені. Як роз'яснено в п. 27 Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Аналогічна правова позиція висловлена Судовою палатою Верховного Суду України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100 цс 14, за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, позивачем до сплати відповідачу розраховано до сплати пеню за прострочення сплати кредитних коштів у розмірі 1 970 851,45 доларів США. В той же час, суд вважає підставним в межах розгляду даного спору застосування строку позовної давності в межах одного року, у зв'язку з чим сума пені, що підлягає до стягнення з відповідача, буде становити 330 647,66 доларів США, що за курсом НБУ станом на 04 грудня 2014 року становить 5 057 803 гривні 84 копійки. З огляду на вищевикладене, враховуючи порушення з боку позичальника умов кредитного договору, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №2707/0608/98-029 від 23 червня 2008 року, яка складається із заборгованості за відсотками в сумі 67 133 долари США 12 центів, що згідно курсу НБУ станом на 04 грудня 2014 року становить 1 026 912 гривень 31 копійка, пені на суму 330 647 доларів США 66 центів, що згідно курсу НБУ станом на 04 грудня 2014 року становить 5 057 803 гривні 84 копійки. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що цивільне (майнове) право позивача по отриманню від відповідача відсотків, пені підлягає судовому захисту в порядку визначеному пунктом 5 частини 2 статті 16 ЦК України, а відповідно позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує відповідачу до сплати на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 гривень 00 копійок. Враховуючи наведене та

Outcome: partial