Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивач у липні 2017 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить ѕ частки квартири [ADDRESS] , а відповідачу на праві власності належала ј частка квартири. Відповідач мала намір продати свою частку, активно шукала покупців. Позивач мала намір і право, як інший співвласник, на придбання частки відповідача, в результаті чого сторони домовились про ціну, термін підготовки усіх документів, відповідач погодилась зачекати з розрахунком за частину квартиру. Проте, несподівано позивачу стало відомо, що 14.07.2014 р. [PERSON] подарувала свою ј частку квартири [PERSON] на підставі договору дарування. Позивачу не було відомо про намір [PERSON] безоплатно відчужити іншим особам свою частку квартири, оскільки існували домовленості з позивачем, крім того, таке відчуження мало бути оплатним. Про своє бажання безоплатно подарувати частку квартири [PERSON] ніколи не повідомляла, оскільки потребувала грошей, при цьому, родичі, друзі останньої також ніколи не знали та не бачили [PERSON] . В поддальшому відповідач [PERSON] після оформлення права власності на частину квартири почала чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою, встановила нові вхідні двері, ключ від яких надати позивачу відмовилась. Позивач вважає, що укладений договір дарування від 14.07.2014 р. є удаваним, оскільки [PERSON] вчиняла конкретні дії, спрямовані на продаж своє частки для отримання прибутку та погодилася продати її позивачу. Проте, отримавши від [PERSON] варіант швидкого отримання грошей шляхом укладення удаваного правочину дарування, порушила домовленості з позивачем та уклала договір дарування, яким приховала факт дійсного правочину купівлі-продажу свої ј частки в спільній квартирі. З огляду на викладене, позивач просить визнати удаваним договір дарування ј частки квартири [ADDRESS] від 14.07.2014 р., укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Кривошия Н.А., визнати укладений договір від 14.07.2014 р. договором купівлі-продажу, перевести на позивача права та обов`язки покупця в правочині купівлі-продажу ј частки квартири, припинити право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири, стягнути на користь [PERSON] з позивача вартість ј частини квартири, встановлену на день укладення договору від 14.07.2014 р. Ухвалою суду від 02.08.2017 р. відкрито провадження по справі (а.с. 30). Ухвалою суду від 05.07.2018 р. вирішено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні, розпочато та відкладено підготовче судове засідання. Здійснено заміну відповідача [PERSON] у зв`язку зі смертю на її правонаступника [PERSON] (а.с. 72-73). (а.с. 87-89). 28.11.2018 відповідач [PERSON] подала відзив, зазначила, що сторона за спірним договором [PERSON] померла, спадщину після її смерті ніхто не отримував, тому її права та обов`язки за договором дарування не можуть бути прийнятті, померла не мала майнових прав на ј частину квартири, правонаступництво виключається. Докази прийняття спадкових прав останньої, матеріали справи не містять. До моменту звернення до суду з даним позовом, позивачу було відомо про факт смерті [PERSON] . Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності до позовних вимог. Тому позивач просить закрити провадження до відповідача [PERSON] , яка померла, відмовити у задоволенні позовних вимог про усунення порушень в праві спільної часткової власності, застосувати позовну давність щодо кожної з вимог (а.с. 93-96). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідачка [PERSON] ( [PERSON] ) в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, обставини, викладені у відзиві підтримала. Правонаступник [PERSON] - [PERSON] та третя особа в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином (а.с. 62,88), причини неявки суду не відомі. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків: [PERSON] та представника позивача [PERSON] в якості свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить ѕ частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 32,4 кв.м., житловою площею 19,1 кв.м. Право власності виникло на підставі рішення суду від 21.12.2012 р. (а.с. 8). [PERSON] належала ј частина вказаної квартири (а.с. 25). 14.07.2014 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування частки квартири, відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно останній у власність належну їй ј частину квартири [ADDRESS] , такий дарунок обдаровувана прийняла у свою особисту приватну власність. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кривошиєю Н.А., зареєстровано в реєстрі за №193 (а.с80-84). Право власності на ј частину квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 17.12.2013 р. (а.с. 8). Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Таким чином, головна відмінність зазначених договорів полягає у тому, що договір дарування є безоплатним, тобто одна сторона вчиняє певні дії на користь другої без отримання певної винагороди за це. З точки зору закону право власності-це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користування і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що укладений між відповідачами договір дарування є удаваними, оскільки сторони насправді уклали договір купівлі-продажу. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин (висновок Верховного Суду України у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026 цс 16). Якщо правочин, який насправді вчинено суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: 1) факт укладення правочину, що є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що передбачені насправді вчинених правочинів, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Судом під час розгляду справи встановлено про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем та її представником не доведено і належними доказами у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не підтверджено, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування частини квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними договорами дарування. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] , суд оцінює критично, оскільки вказаних свідків позивача не можна вважати незаінтересованими особами по даній справі. А тому, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оцінюючи належність та допустимість наданих суду доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги позивача про визнання спірного договору договором купівлі-продажу, переведення на позивача прав та обов`язків покупця в правочині купівлі-продажу частки квартири, припинення права власності на частину квартири, стягнення вартості частини квартири, є похідними від вимог про визнання договору дарування удаваними, у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено по суті, а тому відсутні підстави для застосування до позовних вимог строків позовної давності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed