Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Позивач у серпні 2012 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 12.09.2007 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № DN81AR03110038, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 186383,54 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 11.09.2012 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки. [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 07.08.2012 року у розмірі 253153,56 грн., яка складається з: 86202,06 грн. заборгованість за кредитом, 80688,08 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 23100,58 грн. заборгованість по комісії, 63162,84 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Просили стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110038 від 12.09.2007 року у розмірі 243153,56 грн., судові витрати та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2012 року позовні вимоги були задоволені. Ухвалою суду від 04.09.2013 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2012 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. При новому розгляді справи у квітні 2014 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору недійсним, в якому посилається на те, що при укладанні кредитного договору № DN81AR03110038 від 12.09.2007 року мали місце порушення законодавства в частині формування та погодження його ціни Тому вважає, що даний договір є недійсним в цілому на підставі ч 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України, ч. 2 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також споживачу не була надана в належній і зрозумілій формі вся необхідна інформація про кредит, сам кредитний договір складений на двох мовах, не зазначена реальна відсоткова ставка, що спричинила утворення заборгованості, підвищення відсоткової ставки до 21%, при цьому не повідомивши позичальника. Просив визнати недійсним кредитний договір № DN81AR03110038 від 12.09.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] з моменту його укладення. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні зустрічного позову відмовити у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не визнав, проти задоволення позову заперечував. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що спірний кредитний договір не містить всіх необхідних умов, які вимагаються законодавством про захист право споживачів для договорів споживчого кредитування. Печатка на кредитному договорі взагалі іншої організації, а не позивача. Банк не підтвердив того, що він перерахував кошти на рахунок клієнта, а клієнт їх реально отримав. [PERSON] вважає, що банк взагалі не має права на стягнення заборгованості. Представник відповідача ПАТ «А-Банк» у судове засідання не зявився. Суд, заслухавши пояснення представників сторін вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №DN81AR03110038 від 12.09.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 186383,54 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 11.09.2012 року. В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором №DN81AR03110038 від 12.09.2007 року було укладено договір поруки між позивачем та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» № 167 від 20.10.2010 року. Позивачем заявлено, що [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 07.08.2012 року у розмірі 253153,56 грн., яка складається з: 86202,06 грн. заборгованість за кредитом, 80688,08 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 23100,58 грн. заборгованість по комісії, 63162,84 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана, або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Судом було встановлено, що кредитний договір № DN81AR03110038 від 12.09.2007 року було укладено з [PERSON] ПриватБанком , від імені якого за довіреністю кредитний договір підписав керівник відділу взаємодії з кредитними організаціями [PERSON] та його підпис засвідчений печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс». Представником ПАТ КБ «Приватбанк» до суду надано копію довіреності № 7425 від 06.07.2007 року, якою ЗАТ КБ «ПриватБанк» уповноважив [PERSON], який обіймав посаду директора ТОВ «Автокредит плюс», підписувати кредитні договори та інші договори, що повязані з розміщенням коштів, за якими ПриватБанк приймає зобовязання. Ця копія довіреності була надана банком на підтвердження наявності повноважень [PERSON] підписувати кредитний договір з [PERSON] Однак суд не може прийняти це як належний та допустимий доказ, оскільки згідно копії кредитного договору №DN81AR03110038 від 12.09.2007 року договір було підписано [PERSON] на підставі довіреності № 4194307 від 06.07.2007 року, а не довіреності № 7425 від 06.07.2007 року. Крім того, в довіреності, копію якої надав представник позивача, є посилання на інтернет-сайт ПАТ КБ «Приватбанк», у той час як довіреність видана ЗАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, позивач не надав суду доказів правомірності свого звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором № DN81AR03110038 від 12.09.2007 року, тому позовні вимоги первісного позову задоволенню не підлягають. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог зустрічного позову суд виходив з наступного. Представник [PERSON] підтвердив у судовому засіданні, що 12.09.2007 року [PERSON] дійсно підписав кредитний договір, за яким отримав кошти для придбання автомобіля Фольксваген-Кадді. Судом було встановлено, що при укладанні кредитного договору №DN81AR03110038 від 12.09.2007 року банком було порушено вимоги ч. 2 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, не зазначено сукупну вартість кредиту в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовні давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати недійними і недостатніми. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» заявив про застосування строку позовної давності щодо вимог зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним. Суд вважає, що порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено саме в момент укладення спірного кредитного договору, і саме в цей момент [PERSON] повинен був знати про те, що в силу положень зазначеного Закону його права можуть бути порушені. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. (Постанова ВСУ від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14). [PERSON], як позивачем у зустрічному позові, не надано суду доказів поважності причини пропуску строку позовної давності, тому при наявності заяви банку про застосування строку позовної давності, суд вважає можливим відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved