Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Позивач у серпні 2016 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що з 05.01.2006р. працював у Черкаському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» на посаді водія-інкасатора, звільнений з 21.06.2012р. за власним бажанням. В день звільнення роботодавцем з позивачем не було проведено повного розрахунку по заробітній платі та допомозі по тимчасовій непрацездатності, не виплачена заборгованість в сумі 19000 грн. На неодноразові звернення позивача з вимогою провести з ним розрахунок відповідачем надана відповідь про проведення службового розслідування, по закінченні якого буде надана відповідь, проте до даного часу про результати розслідування позивач не поінформований та розрахунок з ним не проведений. Внаслідок затримки розрахунку роботодавець несе відповідальність за ст.117 КЗпП України у вигляді сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Внаслідок тривалого порушення трудових прав позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у тяжких моральних стражданнях через відсутність засобів для проживання та утримання сімї. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 19000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.06.2012р. по 21.08.2016р. за 50 міс. в сумі 193835,35 грн., моральну шкоду 200\~000 грн., судові витрати по оплат витрат на надання правової допомоги в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовніви моги підтримали, просили задоволити у повномуобсязі. Пояснили, що заборгованість по виплаті заробітної плати виникла з березня 2012 року, коли відносно позивача було порушене кримінальне провадження по обвинуваченню у вчиненні злочину, вироком Катеринопільського районного суду від 30.07.2014р. позивач був засуджений, проте ухвалою суду апеляційної інстанції 16.02.2016р. даний вирок був скасований та провадження закрито у звязку з не встановленням достатніх доказів доведеності винуватості. Після початку слідства у березні 2012 року відповідачем було заблоковано платіжну картку, на яку перераховувалась зарплата, а тому позивачем не були отримані кошти на оплату праці, які знаходились на картковому рахунку. З 05 березня 2012 року по 08 червня 2012 року позивач перебував на лікарняному, після виходу на роботу 11 червня 2012 року написав заяву на звільнення, однак відповідач до звільнення 25 червня 2012 року не нараховував заробітну плату, хоча після закінчення лікування 08 червня 2012 року до звільнення позивач виходив на роботу, однак не міг зареєструватись для табелювання по причині блокування його зарплатної картки. Після звільнення позивач неодноразово звертався з приводу виплати заборгованості, але тільки після звернення до суду позивачу стало відомо, що у травні 2013 року відповідачем нарахована допомога по тимчасовій непрацездатності, також вказували, що внаслідок порушення трудових прав позивачу завдана моральна шкода. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вказував, що з 05.03.2012р. по 01.06.2012р. позивач був відсутній на роботі у звязку з тимчасовою непрацездатністю та в цей період в звязку з неотриманням листків непрацездатності позивачу нараховувалась заробітна плата авансами на зарплатну картку № 4405359799260081. Після закінчення лікування позивачем були надані листки непрацездатності № 199933 з 05.03.2012р. по 09.03.2012р., № 161959 з 08.03.2012р. по 11.03.2012р., № 083286 з 12.03.2012р. по 23.03.2012р., №198251 з 22.03.2012. по 28.04.2012р., № 198790 з 29.04.2012р. по 01.06.2012р., з яких листок № 161959 був повернутий для усунення недоліків його оформлення (виправлень). За період з 02.06.2012р. по 08.06.2012р. листок тимчасової непрацездатності позивача до відповідача не надходив. З 02.06.2012р. позивач на роботу не виходив, що підтверджується даними табеля обліку робочого часу, в звязку з цим йому не нараховувалась зарплата. Згідно з встановленим роботодавцем порядком, дані до табеля вносяться на підставі особистої щоденної реєстрації працівника у автоматизованій системі, скарг щодо неможливості зареєструватись від позивача до роботодавця не надходило. Також пояснив, що 14.03.2012р. зарплатна карта позивача була відповідачем заблокована у зв'язку з перебуванням під слідством, в даний правовідносинах відповідач діяв не як роботодавець, а як фінансова установа, що надає банківські послуги, а тому в цій частині спірні відносини не регулюються трудовим законодавством. На момент звільнення позивачу була нарахована допомога по тимчасовій непрацезданості за період з 05.03.2012р. по 09.03.2012р. на підставі протоколу комісії від 13.06.2012р. в розмірі 30 грн. за 3 робочі дні за рахунок підприємства, також була нарахована компенсація за 37 днів невикористаної відпустки в сумі 5474,15 грн., всього 5504,15 грн. Виплата вказаної суми в день звільнення позивача не проводилась, оскільки на зарплатному рахунку позивача сума виплачених авансових виплат перевищувала належні при звільненні суми на 2705,98 грн., що стало підставою для облікування заборгованості позивача. Решта лікарняних листків за період з 12.03.2012р. по 01.06.2012р. були оплачені на підставі протоколу комісії з соціального страхування у 2013 році та після надходження коштів від Фонду соціального страхування належна працівникові допомога була нарахована в сумі 10771,24 грн. та у звязку з відсутністю відкритих на його імя рахунків перерахована на рахунку депонованої заробітної плати, після цього позивачу було повідомлено рекомендованим листом про можливість отримання вказаних коштів. Заперечуючи порушення прав позивача на оплату праці та посилаючись на недоведеність вимог про завдання моральної шкоди, просив відмовити у задоволенні позову, також вказував на пропуск позивачем при зверненні до суду передбаченого ст.233 КЗпП України строку звернення до суду з моменту проведення повного розрахунку в день звільнення та відсутності вини підприємства у оплаті допомоги по непрацездатності після звільнення. Провадження у справі зупинялось ухвалою суду від 11.01.2017р. про призначення судової бухгалтерської експертизи, висновок експерта за результатами проведення експертизи наданий 03.10.2017р. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідніположення» Закону Українивід 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжуютьздійснюватисвоїповноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм спірні правовідносини, що регулюються трудовим законодавством.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~ Встановлено, що з 05.01.2006р. [PERSON] був прийнятий на роботу у Черкаське регіональне управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» на посаду водія-інкасатора. 02.03.2012р. порушена кримінальна справа по факту крадіжки грошових коштів з банкомату ПАТ КБ Приватбанк за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України. 14.03.2012р. зарплатна карта позивача була заблокована у звязку з відкриттям кримінального провадження і обранням йому запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Заявою від 11.06.2012р. позивач просив його звільнити за ст.38 КЗпП України ( за власним бажанням) з 25.06.2012р. та вислати трудову книжку за адресою [ADDRESS]. Наказом № Э.CS.0.0.0.0/17-30 позивач звільнений з роботи 25.06.2012р. за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) згідно його заяви від 11 червня 2012 року. Згідно наказу про звільнення було зобовязано провести виплату [PERSON] в день звільнення 25.06.2012р. належну йому при звільненні суму, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку 37 днів. Останній робочий день 25.06.2012р.Згідно з актом № 1 від 25.06.2012р. позивач був відсутній на робочому місці в день звільнення. 03.07.2012р. позивач направив відповідачу заяву від 25.07.2012р., в якій просив повідомити інформацію про підстави блокування зарплатної картки № 4405359799260081, що призвело до не можливості отримати належні йому при звільненні суми. 09.07.2012р. відповідачем надано відповідь, що проводиться службове розслідування по питанню позивача, по закінченні якого буде надано обґрунтовану відповідь на його звернення від 03.07.2012р. 23.11.2012р. позивач повторно звернувся до відповідача з заявою про не проведення з ним повного розрахунку при звільненні. 21.12.2012р. позивачу повідомлено, що затримка у виплаті допомоги з тимчасової непрацездатності виникли не з вини роботодавця, а через ненадання працівником належним чином оформленого первинного листка тимчасової непрацездатності. Рекомендовано найближчим часом надати банку належним чином оформлений відповідний документ. 21.01.2013р. позивач звернувся з заявою, в якій просив надати наказ про його звільнення та повторно просив провести розрахунок при звільненні. На заяву від 21.01.2013р. надано відповіді 24.01.2013р. та 19.02.2013р. про відсутність заборгованості перед працівником при звільненні, також направлено наказ про звільнення та повторно повідомлено, що затримка у виплаті допомоги з тимчасової непрацездатності виникли не з вини роботодавця, а через ненадання працівником належним чином оформленого листка тимчасової непрацездатності. 12.10.2013р. позивач звернувся до відповідача щодо виплати заборгованості з заробітної плати та надав копію лікарняного листка № 161959 з 08.03.2012 по 11.03.2012р., що підтверджено описом вкладення до цінного листа. Також у клопотанні просив відповідача для підтвердження достовірності та правильності оформлення листка звернутись до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Протоколом від 12.04.2013р. комісії про призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності вирішено призначити допомогу по листкам непрацездатності за період з 12.03.2012р. по 23.03.2012р. , з 22.03.2012р. по 28.04.2012р., з 29.04.2012р. по 01.06.2012р. (а.с.41-42)Після перерахунку коштів Фонду соціального страхування на депонент для видачі позивачу 18.05.2013 року внесено 10771,24 грн., що підтверджується розрахунковими листками ( т.1 а.с.39-40). 08.11.2013р. банком направлений лист з проханням надати реквізити для здійснення виплати коштів допомоги по тимчасовій непрацездатності з 12.03.2012р. за рахунок коштів підприємства та Фонду. Вказаний лист був направлений позивачу згідно з реєстром на замовлені листи № 62 від 14.11.2013р. ( т.1 а.с.88,89). Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпПУкраїни, при звільненні працівника виплата всіхсум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Суд виходить з того, що для вирішення питання про те, чи був проведений з позивачем розрахунок при звільненні, необхідно визначити, які суми підлягали виплаті при звільненні позивача та фактично були виплачені роботодавцем. В судовому засіданні встановлено, що в період роботи відповідачем перераховувалась зарплата на банківський рахунок, до березня 2012 року заборгованість по виплаті зарплати позивачу була відсутня, що підтверджується поясненням сторін та банківською випискою про рух коштів по рахунку № 440535979926008. Таким чином, на момент звільнення позивача розрахунок по оплаті праці з ним повинен був бути проведений за період з 01.03.2017р. по 25.06.2012р. Згідно табелів обліку робочого часу за березень червень 2012 року позивач був відсутній на роботі через хворобу з 05.03.2012р. по 01.06.2012р., з 05.06.2012р. згідно табелю обліку робочого часу вказано про відсутність його на робочому місці з причин, які не повязані з хворобою чи відпусткою, останній робочий день 25.06.2012р. ( а.с. 30-33 т.1). Таким чином, враховуючи відпрацьований час у березні з 01.03.2012р. по 03.03.2012р. на момент звільнення до виплати позивачу підлягала зарплата за фактично відпрацьовані 3 робочі дні в березні 2102 року, виходячи з розміру середньоденної зарплати позивача, обчисленої відповідно до висновку експерта в розмірі 132,28 грн. (2576,40/21 роб.дн.) на підставі місячного посадового окладу 2576,40 грн. Отже, заробіток за три робочі дні з 01.03.2012р. по 03.03.2012р. склав 132,28 * 3 = 368,04грн. З 05.03.2012р. позивач був відсутній на роботі через хворобу та при зверненні з заявою про звільненні від 11.06.2012р. надав роботодавцю листки тимчасової непрацездатності по 01.06.2012р. Порядок визначення розрахункового періоду для обчислення середньої заробітної плати на момент виникнення спірних відносин був регламентований Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 №1266. (далі Порядком №1266), згідно з положеннями якого розрахунковим періодом є останні 6 календарних місяців, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (хвороба працівника). Оскільки позивач захворів з 5 березня 2012 року, розрахунковим періодом для нього є період з вересня 2011 року по лютий 2012 року, розмір середньоденної зарплати за вказаний період обчислений у відповідності до Порядку №1266 у таблиці 1 висновку експертизи № 36, 892/17-23 від 03.10.2017р. (а.с.219 т.1) в розмірі 253,56грн., виходячи з суми виплат за вказаний період за даними персоніфікованого обліку УПФУ в м.Черкаси (а.с.167 т.1) в сумі 4898,13+5346,80+6235,01+5085,60+5609,00+4728,00 = 28\~398,38 грн. та кількості 112 відпрацьованих днів : 28398,38/112=253,56 грн. Згідно з протоколом від 13.06.2012р. (т.2 а.с.47) комісією з призначення тимчасової допомоги прийняте рішення про оплату допомоги на підставі листка з тимчасової непрацездатності АВФ № 199933 за період з 05.03.2012р. по 09.03.2012р. в розмірі 100 % заробітку (стаж 10 років 10 місяців), за три робочі дні за рахунок підприємства. Таким чином за три робочі дні тимчасової непрацездатності з 01.03.2012р. по 03.03.2012р. позивачу підлягала оплата 253,56*3 = 760,68 грн. За період з 08.03.2012р. по 11.03.2012р. рішення комісії з призначення тимчасової допомоги прийняте рішення про оплату допомоги не приймалось, хоч даний листок АВФ № 161959 був заповнений безпосереднім керівником позивача [PERSON], що спростовує посилання відповідача про те, що вказаний лікарняний листок до роботодавця не надходив. Разом з тим, згідно з пунктом 2 чинного на момент виникнення спірних правовідносин Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації», затвердженої Постановою КМУ від 06.05.2001 №439, передбачалось, що оплата днів тимчасової непрацездатності повністю або частково компенсує втрату заробітної плати за робочі дні (години) згідно з графіком роботи, що припадають на дні хвороби. Отже, допомога призначалась виключно за робочі дні, які згідно з встановленим графіком роботи позивача припадали на період його тимчасової непрацездатності. Як вбачається з даних листка непрацездатності АВФ № 161959 позивач хворів з четверга 8 березня 2012 року по неділю 11березня 2012 року, серед яких 8, 10 та 11 березня 2012 року були неробочими (святковий та вихідні) днями. Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1210-р від 28.11.2011р. щодо визначення святкових та неробочих днів в Україні у 2012 році був рекомендований графік перенесення робочого дня з п'ятниці 9 березня на суботу 3 березня і такий графік роботи був фактично затверджений відповідачем, оскільки з табеля обліку робочого часу за березень 2012 року вбачається, що позивач фактично відпрацював у суботу 3 березня. Отже, допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок роботодавця не підлягала нарахуванню за період з 08.03.2012р. по 11.03.2012р., оскільки протягом вказаного періоду були відсутні робочі дні згідно графіку роботи позивача. За період з 12.03.2012р. по 01.06.2012р. допомога по листкам тимчасової непрацездатності №083286 з 12.03.2012р. по 23.03.2012р., №198251 з 22.03.2012р. по 28.04.2012р., №198790 з 29.04.2012р. по 01.06.2012р. була визначена вже після звільнення на підставі протоколу комісії від 12.04.2013р. шляхом оплати за рахунок підприємства 5 робочих днів вказаного періоду. Таким чином за пять робочих днів тимчасової непрацездатності за рахунок підприємства позивачу підлягала оплата з розміру середньоденної зарплати за вказаний період обчислений у відповідності до Порядку №1266 у таблиці 1 висновку експертизи № 36, 892/17-23 від 03.10.2017р. в сумі 253,56*5= 1267,80 грн. Суд також вважає безпідставними доводи відповідача про те, що виплата допомоги за період з 12.03.2012р. по 01.06.2012р. після звільнення сталась не з вини відповідача, а саме через ненадання працівником належним чином оформленого листка тимчасової непрацездатності такими, оскільки перевірка правильності оформлення листка тимчасової непрацездатності згідно чинного законодавства віднесена до компетенції із соціального страхування підприємства, а не адміністрації чи керівника, разом з тим, відповідачем не надано рішення комісії із соціального страхування про відмову у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності в період з 12.03.2012р. по 01.06.2012р. через їх неправильне оформлення, а тому дії роботодавця з їх оплати після звільнення позивача судом не можуть вважатись такими, що здійснені не з вини підприємства. Вирішуючи вимоги позивача про нарахування йому коштів оплати праці за період 02.06.2012р. по 25.06.2012р., суд виходить з того, що первинним документом з обліку\~\~відпрацьованого часу є табель обліку робочого часу, у якому робиться відмітка про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години. Згідно з статтею 94 КЗпП України передбачено, що\~\~заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. В судовому засіданні було встановлено, не оспорювалось позивачем, що роботодавцем в наказовому порядку був встановлений порядок табелювання працівників, при якому дані до табеля підлягали внесенню на підставі особистої щоденної реєстрації працівника у автоматизованій системі. Позивач в ході судового розгляду підтвердив свою обізнаність з таким порядком табелювання та вказував, що намагався реєструватись, однак не мав для цього можливості імовірно через блокування його зарплатної карти. Разом з тим, доказів звернення позивача до роботодавця з приводу недопущення його до виконання роботи чи порушення порядку обліку робочого часу суду не надано, а тому дані табеля обліку робочого часу за червень 2012 року щодо відсутності позивача на роботі не спростовані та відповідно відсутні підстави для оплати відповідачем часу, який не облікований як відпрацьований працівником за відсутності доведеності недостовірності здійсненого відповідачем обліку робочого часу. Суд також враховує, що крім оплати відпрацьованого часу та виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності до виплати позивачу підлягала компенсація за 37 дні невикористаної відпустки згідно наказу про його звільнення. Розрахунок суми компенсації за невикористану відпустку проводиться відповідно до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 р. Розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати для оплати компенсації є останні 12 календарних місяців (без урахування святкових та неробочих днів), які передують місяцю нарахування компенсації. До розрахунку середнього заробітку для визначення компенсації за відпустку включаються основна та додаткова заробітна плата, премії, допомога по тимчасовій непрацездатності. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення загальної суми доходу за розрахунковий період на кількість календарних днів в розрахунковому періоді. Для отримання суми компенсації потрібно помножити середньоденну заробітну плату на кількість днів, за які сплачується компенсація. Оскільки компенсація за невикористану відпустка підлягала виплаті в день звільнення 25.06.2012р., розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати для оплати компенсації є останні 12 календарних місяців (без урахування святкових та неробочих днів), які передують місяцю нарахування компенсації. За даними персоніфікованого обліку (а.с.167 т.1). протягом вказаного періоду позивачу були виплачені у червні 2011 року 4255,65 грн., липні 2011 року 4248,63 грн., серпні 2011 року 4465,80 грн., вересні 2011 року 4898,13 грн., жовтні 2011 року 5346,80 грн., листопаді 2011 року 6235,01 грн., грудні 2011 року 5085,60 грн., січні 2012 року 5609,00 грн., лютому 2012 року - 4728,00 грн. В березні 2012 року позивачем за відпрацьовані 3 робочі дні підлягала оплата в сумі 368,04 та за 18 днів тимчасової непрацездатності підлягала оплата 18*253,56=4564,08 грн., всього 4932,14 грн. У квітні 2012 року за 20 днів тимчасової непрацездатності підлягала оплата 20*253,56=5071,20 грн.У травні 2012 року за 20 днів тимчасової непрацездатності підлягала оплата 20*253,56= 5071,20 грн. Таким чином, протягом розрахункового періоду останні 12 календарних місяців , які передують місяцю нарахування компенсації виплати за трудовим договором позивачу підлягала в сумі 4255,65 грн. + 4248,63 грн. + 4465,80 грн. + 4898,13 грн. + 5346,80 грн. + 6235,01 грн. + 5085,60 грн. + 5609,00 грн. + 4728,00 грн. + 4932,14 грн. + 5071,20 грн. + 5071,20 грн. = 60 045,55 грн. Згідно з висновком експерта № 36, 892/17-23 від 03.10.2017р.середньоденна зарплата з урахуванням кількості робочих днів у році без урахування святкових та неробочих складає 60045,55/356 = 168,67 грн., компенсація за 37 днів невикористаної відпустки складає 168,67 * 37 = 6240,69 грн., що відповідає розрахунку компенсації згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 р. Таким чином, на момент звільнення до виплати позивача підлягали кошти зарплати за відпрацьовані у березні 3 роб. дні в сумі 368,04 грн., допомога за рахунок підприємства за 3 роб.дні у період непрацездатності з 05.03.2012р. по 09.03.2012р. в сумі 760,68 грн., 5роб.днів у період непрацездатності з 12.03.2012р. по 01.06.2012р. в сумі 1267,80 грн., а також компенсація за невикористану відпустку, всього 8637,21 грн. Разом з тим, як вбачається зі змісту розрахункових листків (т.1 а.с.34-38) та банківської виписки руху коштів по платіжній картці № 4405359799260081, у березні-червні 2017 року відповідачем на картковий рахунок позивача нараховувались та виплачувались з утриманням податків та обовязкових платежів авансові платежі по зарплаті в загальній сумі 8205,12 грн. (2208,34 грн. + 2576,40 грн. + 2576,40 + 421,99+ 421,99)., що на 2705,98 грн. перевищувало фактично нараховану відповідачем при звільненні суму 5504,15 грн., яка включала 5474,15 грн. компенсації за відпустку та 30 грн. допомога по тимчасовій непрацездатності. Суд вважає, що оскільки до виплати позивачу підлягало не 5504,15 грн., а 8637,21 грн., з урахуванням фактично перерахованих відповідачем авансових виплат сума недоплачених виплат при звільненні позивача склала 8637,21 грн. 8210,13 грн. = 427,08 грн., а тому вважає підтвердженим, що в день звільнення позивача відповідачем не було проведено повного розрахунку на вказану суму, вказана заборгованість не погашена до даного часу, в зв'язку з цим в цій частині позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають до задоволення, оскільки з позовом про стягнення про стягнення зарплати працівник вправі звернутись до суду без обмеження будь-яким строком. Разом з тим, суд не може погодитись з доводами позивача про те, що внаслідок блокування карти з 14.03.2017р. відповідачем не виконаний обовязок по виплаті працівникові заробітної плати, а тому стягнення заборгованості по зарплаті має стягуватись без урахування авансових виплат відповідача, виходячи з таких міркувань. Відповідно до ст.24 Закону «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Як було встановлено в судовому засіданні, не оспорювалось позивачем, що за його волевиявленням в період роботи роботодавцем був відкритий картковий рахунок для перерахування заробітної плати та видана картка № 4405359799260081. В період тимчасової відсутності на роботі через хворобу з 05.03.2012р. по 01.06.2012р., не зважаючи на блокування зарплатної картки банком з 14.03.2012р., позивач не звертався до відповідача як роботодавця із заявами про зміну такого порядку виплати зарплати. Оскільки з банківської виписки про рух коштів по рахунку вбачається, що авансові платежі позивачу в період його відсутності на роботі через хворобу дійсно поступали на його зарплатний\~\~рахунок\~ у березні-червні 2012 року, подвійне стягнення сум зарплати без урахування вказаних авансових виплат буде не співмірним з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Крім того, як вбачається з банківської виписки по картці № 4405359799260081 в період після звільнення позивача до 2016 року за рахунок коштів на зарплатній картці банком здійснювались погашення кредитних зобовязань позивача. Факт неможливості здійснення транзакції по рахунку через блокування картки\~\~\~ № 4405359799260081 може свідчити лише про невиконання чи неналежне виконання умов договору про обслуговування карткового рахунку, разом з цим в ході судового розгляду позивачем не заявлені позовні вимоги з приводу вирішення цивільно-правового спору щодо відповідності чи невідповідності дій банку по блокуванню зарплатної карти цивільно-правовій угоді між клієнтом та банком, а також Умовами та Правилами надання банківських послуг. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпПУкраїни у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середньогозаробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг свої хвимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно розрахунку в таблиці № 4 висновку експерта № 36, 892/17-23 від 03.10.2017р.середньомісячна зарплата позивача складає 4459,14 грн., середньоденна 212,34 грн., вказаний розрахунок відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженоїпостановою КабінетуМіністрівУкраїнивід 8 лютого 1995 р. N 100. Згідно акту в день звільнення не працював, однак матеріалами справи підтверджено, що вимогу про не проведення розрахунку позивачем було предявлено відразу після звільнення, отже нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід проводити за період з 03.07.2012 року по 29.08.2016 ( в межах позовних вимог). Таким чином сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2012р. по 29.08.2016р. (49 міс. 18роб.днів) обчислюється як 49*4459,14 + 18*212,34 = 218\~497,86 + 3822,12 = 222\~319, 98 грн. Разом з тим, враховуючи часткове задоволення позовних вимог працівника про стягнення заборгованості по зарплаті в сумі 427,08 грн., що складає 9,5 % середньомісячного заробітку позивача, розмір спірної суми, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, виходячи із принципу співвмірності та пропорційності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до задоволення в частині стягнення 21120,39 грн. (222\~319, 98 грн./100% * 9,5%). Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 23 грудня 2015 року № 6-837цс15; від 6 липня\~2016 року № 6-1207цс16, які враховуються судом, оскільки відступ суду без достатнього обґрунтування від раніше сформульованих в судовій практиці позицій щодо тлумачення законодавства призводить до невизначеності закону, його свавільного застосування, що може бути визнане порушенням гарантованого статтею 6 Конвенції права на справедливий суд у контексті вимоги правової визначеності юридичної практики національних судів по застосуванню чинного законодавства як складової частини принципу верховенства права. Відповідно до ст.237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що тривалим порушенням строків проведення розрахунку при звільненні позивачу було завдано моральної шкоди, спричиненої негативними переживаннями та емоціями, внаслідок порушення його трудових прав, що повязане з втратою нормальних життєвих звязків, оскільки позивач був позбавлений можливості кошти розрахунку при звільненні спрямувати на потреби утримання сім'ї та був змушений вживати додаткових дій для відновлення порушених трудових прав, шляхом неодноразових звернень до відповідача, а через невжиття останнім належного реагування шляхом звернення до суду, тому з урахуванням принципів доцільності та справедливості, суд вважає за необхідне задоволити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 2000 грн. Всього до стягнення з відповідача підлягає 427,08 + 21120,39 + 2000 грн. = 23547,47 грн. При зверненні до суду з позовом про стягнення заробітної плати позивач був звільнений від оплати судового збору, тому до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 551,20 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Позивачем понесені судові витрати на оплату правової допомоги адвокатом - 3000 грн. та проведення судової експертизи - 4952 грн., всього 7952 грн., тому до стягнення з відповідача підлягають судові витрати в сумі 7952/100%*6% = 500 грн. пропорційно до задоволеної частини вимог 23547,47 грн., , що складає 6 % від суми заявлених вимог 19000+193835,35+200000 = 412835,35 грн.

Outcome: approved