Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 07.03.1997 року на прохання відповідача позивачів останній 400 доларів США, які відповідач зобов'язалася повернути на першу вимогу. Також вони домовилися про те, що відповідач сплатити йому 3% річних за весь час користування позикою. На початку 1999 року він пред'явив вимогу про повернення коштів, але листом від 13.02.1999 року відповідач повідомила про те що сплатить пізніше. Відповідач частково погасила борг сплативши йому частково борг, залишилося не відшкодованими 212,53 долара США. Зазначив, що відповідач має сплатити 3% річних за весь час користування позикою та за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 194,51 доларів США. Вважає, що відповідач має виконати своє зобов'язання, а тому просить стягнути з відповідача заборгованість, в перерахунку на гривню на час звернення з позовом до суду, в сумі 4768,51 грн., яка складається з заборгованості з повернення позики в сумі 2489,81 грн. та 2278,70 грн. боргу зі сплати 3% річних. Відповідач повідомлена про час та місце розгляду справи, але до суду не з'явилася. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 07 березня 1997 року відповідач отримав від позивача за договором позики 400 доларів США, які відповідач зобов'язалася повернути на першу вимогу та сплатити позивачу № % річних за час користування позикою. Даний факт підтверджується поясненнями позивача та визнаний відповідачем. Той факт, що відповідачем визнаний факт укладенні договору позики на вказаних вище умовах підтверджується копією листа відповідача (а.с. 10), ії письмовими поясненнями (а.с. 11) та заявою відповідача до суду (а.с. 27). З пояснень позивача та листа відповідача (а.с. 10) вбачається, що вимогу про повернення коштів позивач висунув відповідача у лютому 1999 року, але у належний спосіб відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала та не повернула кошти. Як вбачається, з наданих позивачем квитанцій про поштові відправлення відповідача на ім'я позивача та письмових пояснень відповідача (а.с. 11), відповідач сплатила позивачу: 02.12.2008 року - 150 грн. (що становить 19,95 доларів США на час сплати), 01.01.2012 року - 100 грн. (що становить 18,77 доларів США на час сплати), 24.02.2012 року - 100 грн. (що становить 12,49 доларів США на час сплати), 16.03.2012 року - 100 грн. (що становить 12,47 доларів США на час сплати), 18.05.2012 року - 100 грн. (що становить 12,42 доларів США на час сплати), 23.06.2012 року - 100 грн. (що становить 12,38 доларів США на час сплати), 20.07.2012 року - 100 грн. (що становить 12,39 доларів США на час сплати), 25.08.2012 року - 100 грн. (що становить 12,34 доларів США на час сплати), 01.09.2012 року - 100 грн. (що становить 12,51 доларів США на час сплати), 01.10.2012 року - 100 грн. (що становить 12,51 доларів США на час сплати), 09.01.2013 року - 100 грн. (що становить 12,38 доларів США на час сплати), 19.02.2013 року - 100 грн. (що становить 12,31 доларів США на час сплати), 17.04.2013 року - 100 грн. (що становить 12,29 доларів США на час сплати), 17.06.2013 року - 100 грн. (що становить 12,26 доларів США на час сплати). Залишок непогашеної заборгованості становить 212,53 долара США, що становить 2489,81 грн. в перерахунку на національну валюту України на час звернення позивача з позовом до суду. Судом встановлено, що договір позики був укладений сторонами у 1997 році, а тому до цих правовідносин мають застосовуватися положення ЦК України 1963 року. Згідно до ст. 374 ЦК України в редакції 1963 року за договором позики одна сторона ( позичальникові ) у власність ( в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позивачеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. За змістом ст. 170 ЦК України 1963 року заборонено встановлення плати за користування грішми за договором позики укладеним між громадянами, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача плати в розмірі 3 % річних в сумі 23,18 доларів США за користування позикою у період з дати укладення договору та до пред'явлення вимоги про повернення коштів (13.02.1999 року) не ґрунтуються на законі. Відповідно до положень ст. 214 ЦК України 1963 року та ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен сплатити на час прострочення три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Як встановлено судом, відповідач прострочила виконання грошового зобов'язання (час настання якого було обумовлено вимогою позивача) та строк виконання якого настав у лютому 1999 року про що зазначив сам позивач. За період прострочення 3 % річних становить 171,33 долар США, або ж 2007,99 грн. в перерахунку на гривню станом на час звернення позивача з даним позовом до суду. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжували існувати після набрання ним чинності. Згідно зі ст. 71 ЦК Української РСР 1963 р. та ст. 257 ЦК України 2003 р. загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в 3 роки. Статтею 76 ЦК Української РСР 1963 р. та ч. 1 ст. 261 ЦК України 2003 р. встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушене право. За змістом ч. 2 ст. 79 ЦК Української РСР 1963 р. та ч. 1 ст. 264 ЦК України 2003 р. перебіг позовної давності переривається вчиненням зобов'язаною особою в період перебігу позовної давності дії, що свідчить про визнання нею боргу. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено судом, сторонами було укладено договори позики 07 березня 1997 року на строк до вимоги позичальника, в лютому 1999 року позивач пред'явив вимоги про повернення коштів, яка була проігнорована відповідачем та заборгованість за договором позики не були виплачена позивачу, а тому саме з даного часу позивач став обізнаним про порушення свого права та розпочався перебіг строків позовної давності, якій закінчився в лютому 2002 року. При цьому з даним позовом позивач звернувся до суду лише 27.05.2014 року, тобто через 15 років після того, як позивач дізнався про те що його право порушено. Позивачем не заявлялося клопотання про поновлення строку позовної давності та не наведене жодних поважних причин його пропуску на такий тривалий час. Вчинення відповідачем дії, спрямованих на погашення заборгованості, у грудні 2008 року та у продовж 2012 - 2013 років, не можуть бути підставою для переривання строків давності, оскільки вказані дії були вчиненні відповідачем після закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. З наведеного вбачається, що вимоги про стягнення залишку заборгованості за договором позики в сумі 2489,81 грн. та плати за час прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 2007,99 грн., заявлені після спливу строків позовної давності та суду не надано доказів на підтвердження поважності його пропуску та наявності підстав для його поновлення. Відповідно до положень ст. 75, 80 ЦК України 1963 року, які підлягають застосуванню відповідно до даних правовідносин відповідно до Прикінцевих та перехідних положень діючого на даний час ЦК України, позовна давність застосовується судом незалежно від заяв сторін та сплив строку позовної давності до подачі позову до суду є підставою для відмови у позові. Правовідносини, що склалися між сторонами у зв'язку з передачею грошей відповідають умовам договору позики. Дані правовідносини врегульовані ст. ст. 374-376, 151, 161, 165, 169, 170, 212, 214 ЦК України 1963 року. Враховуючи викладене суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки вимоги про стягнення процентів в розмірі 3 % річних в сумі 23,18 доларів США за користування позикою у період за час користування позикою у період з дати укладення договору та до пред'явлення вимоги про повернення коштів не ґрунтуються на законі, а тому задоволенні позову в цій частині належить відмовити за необґрунтованістю вимог. В задоволенні позову в іншій частині суд вважає за необхідне відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed