Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду з зміненим під час судового розгляду позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення на його користь суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 23 травня 2007 року відповідно до кредитного договору № [NUMBER] «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» надав [PERSON] кредит в сумі 6643 доларів США із сплатою 12 % на рік, терміном користування до 21 травня 2012 року. Зобовязання за даним кредитним договором забезпечено порукою відповідно до договору поруки № 1305 від 23 травня 2007 року, який укладений з [PERSON]. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір відступлення прав вимоги, згідно якого право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи». Протягом дії кредитного договору відповідачі систематично не виконували належним чином договірні зобовязання в частині своєчасного погашення кредиту, у звязку з чим, станом на 01 вересня 2015 року допустили прострочену заборгованість по кредиту на загальну суму 8273 доларів США 44 центів, що за курсом НБУ становить 180402 гривень 34 копійки, яка складається з заборгованості по процентах в сумі 59596 гривень 99 копійок, заборгованості по комісії в сумі 5004 гривень 46 копійок та заборгованості по пені в сумі 115800 гривень 90 копійок. Оскільки, відповідачі у добровільному порядку борг не повертають, просив стягнути солідарно з них в примусовому порядку кредитну заборгованість та судові витрати по справі. Під час судового розгляду відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи» про захист прав споживачів та визнання недійсним окремого положення кредитного договору, посилаючись на те, що пунктом 3.4 кредитного договору № 1304 від 23 травня 2007 року передбачено сплату відповідачами щомісячної комісії за обслуговування отриманого кредиту, що є супутньою послугою, яку позивач нарахував відповідачам незаконно. Крім цього, при визначенні чинним законодавством строку позовної давності у три роки, пунктом 6.9 кредитного договору незаконно встановлено строк позовної давності у 10 років. Просив визнати недійсними п.п. 3.4, 6.9 кредитного договору. В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав в повному обсязі, в у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] первісний позов не визнав та підтримав повністю зустрічний позов. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився без поважних для суду причин. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності досліджені докази, вважає, що обидва позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до укладеного кредитного договору № 1304 від 23 травня 2007 року отримав від ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» кредит в сумі 6643 доларів США із сплатою 12 % на рік, терміном користування до 21 травня 2012 року. У відповідності до п. 3.4 договору за надання та обслуговування кредиту банк встановлює щомісячну комісійну винагороду в розмірі 0,1 % від фактичної заборгованості по кредиту, яка підлягає сплаті позичальником в гривнях. Згідно п.п. 5.2.1, 5.2.2 вказаного кредитного договору позичальник зобовязується щомісячно сплачувати кредит, проценти за користування кредитом, суми неустойки в порядку встановленому договором. Відповідно до п. 6.4 договору кредиту за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу. Пунктом 6.9 договору передбачено, що строк позовної давності за вказаним договором встановлюється тривалістю у 10 років. Зобовязання за вказаним договором кредиту забезпечено договором поруки № 1305 від 23 березня 2007 року, який укладений із відповідачем [PERSON] та відповідно до п. 2.1 якого поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за неналежне виконання позичальником в повному обсязі грошових зобовязань за кредитним договором. Рішенням Новоселицького районного суду від 13 жовтня 2011 року з відповідачів [PERSON] та [PERSON] було солідарно стягнуто на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» наявну станом на 27 січня 2011 року кредитну заборгованість за кредитним договором № 1304 від 23 травня 2007 року в сумі 6526 доларів США та 358 гривень 24 копійок, а також судові витрати в сумі 642 гривень. З довідки ВДВС Новоселицького РУЮ № 379 від 09 лютого 2016 року вбачається, що станом на час розгляду даної судової справи рішення Новоселицького районного суду від 13 жовтня 2011 року не виконано. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір відступлення, згідно якого право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи». З розрахунку заборгованості, викладеному у позові вбачається, що в порушення умов договору станом на 01 вересня 2015 року відповідачі допустили прострочену заборгованість по кредиту на загальну суму 8273 доларів США 44 центів, що за курсом НБУ становить 180402 гривень 34 копійки, яка складається з заборгованості по процентах в сумі 59596 гривень 99 копійок, заборгованості по комісії в сумі 5004 гривень 46 копійок та заборгованості по пені в сумі 115800 гривень 90 копійок. З додаткових письмових пояснень сторони позивача від 21 березня 2016 року вбачається, що у звязку із тим, що позивачу не було відомо про рішення Новоселицького районного суду від 13 жовтня 2011 року, розрахунок заборгованості відповідачів викладений у первинному позові був помилковий. До остаточного розрахунку, який викладений у зміненому позові, увійшли суми заборгованості по процентах та комісії, які не охоплені попереднім рішенням суду та нараховані після його постановлення, а також сума пені за останній рік перед зверненням до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернувся до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Зі змісту ст. 554 ЦК України вбачається, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. \~ Слід зазначити, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 23 вересня 2015 року за № 6-1206цс15. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що зобовязання між сторонами не припинено з підстав, передбачених законом (ст. 598 ЦК України), оскільки воно не виконано відповідачами належним чином, правовідносини між сторонами за кредитним договором не припинились, а тому позивач, до якого перейшло право вимоги за кредитним договором, вправі вимагати від відповідачів виконання грошового зобовязання за кредитним договором. У звязку з тим, що відповідачі не виконують умови договорів кредиту та поруки і не повернули борг позивачу в повному обсязі, суд вважає, що кредитну заборгованість слід стягнути з них солідарно в примусовому порядку. Визначаючи валюту стягнення кредитної заборгованості, суд враховує, що відповідно до розяснення, викладеного в п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, у разі якщо кредит наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої\~статті 533 ЦК. За таких обставин, стягнення заборгованості за основною сумою кредиту та відсотків за ним повинно проводитись у валюті надання кредиту з зазначенням еквіваленту до національної валюти\~гривні. Що стосується стягнення неустойки у вигляді пені, обрахованої в іноземній валюті, то за правилами\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Відповідно до ч. 1\~ст. 192 ЦК України\~законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. За ч. 1\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Положення ч. 2\~ст. 192 ЦК України\~та ч. 3\~ст. 533 ЦК України,\~Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»\~можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14. Оскільки пеня є способом забезпечення виконання зобовязання і одночасно відповідальністю позичальника за його неналежне виконання, то відповідно до закону та умов договору, має стягуватись в гривнях. Тому, вимога банку про стягнення пені в іноземній валюті не відповідає вимогам закону та договору. Одночасно, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів комісії слід відмовити, у звязку із чим зустрічний позов в частині визнання недійсним п. 3.4 кредитного договору № 1304 від 23 травня 2007 року підлягає задоволенню виходячи з наступного. Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10\~травня 2007 року №\~168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Оцінюючи у сукупності дослідженні докази, суд дійшов висновку про те, що передбачена п. 3.4 кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування отриманого відповідачем кредиту у виді наданих банківських послуг є супутньою послугою, яку позивач нарахував відповідачу незаконно, а тому в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 листопада 2016 року за № 6-1746цс16. Таким чином, з відповідачів на користь позивача слід стягнути кредитну заборгованість станом на 01 вересня 2015 року, яка складається з заборгованості по процентах в сумі 2733 доларів США 18 центів, що є еквівалентом 59596 гривень 99 копійок та заборгованості по пені в сумі 115800 гривень 90 копійок. У задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсним п. 6.9 кредитного договору слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 6.9 кредитного договору № 1304 від 23 травня 2007 року передбачено, що строк позовної давності до вимог за кредитним договором сторонами встановлений тривалістю в десять років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України і свідчить про дотримання банком строків позовної давності, у звязку із чим зустрічні позовні вимоги в цій частині є безпідставними. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За вказаних обставин, судові витрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню на його користь з відповідачів пропорційно до задоволеної суми позову, що складає 2600 гривень. Витрати понесені відповідачем [PERSON] по сплаті судового збору за подачу зустрічного позову в сумі 551 гривні 20 копійок підлягають присудженню йому з позивача у звязку із частковим задоволенням зустрічних позовних вимог. Таким чином, шляхом взаємних виплат присуджених сум судових витрат з відповідачів на користь позивача слід стягнути суму судових витрат у виді сплаченого судового збору, а саме з [PERSON] 763 гривні 80 копійок та з [PERSON] 1315 гривень. Вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів судових витрат є безпідставними, оскільки чинний ЦПК України не передбачає стягнення судових витрат в солідарному порядку. На підставі ст.ст. 192, 207, 256, 257, 259, 261, 267, 512-514, 516, 526, 533, 553, 554, 599, 610, 611, 612, 614, 1049, 1054, 1082 ЦК України, суд

Outcome: partial