Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

позивач просять суд визнати договір купівлі-продажу 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS], укладений 11.09.2010 року між нею та відповідачкою [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу не дійсним, посилаючись на те, що 21.06.2001 року вона придбала 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS] та переїхала на постійне місце проживання за вищезазначеною адресою. На момент укладення договору їй було 72 роки, через свій похилий вік їй було вкрай важко себе обходити, в зв'язку з чим її онука [PERSON] запропонувала свою допомогу, запевнивши її, що буде здійснювати за нею догляд, а вона в замін передасть їй у власність належну їй частину будинку. Її онука [PERSON] майже з дитинства проживала з нею, а тому ніяких сумнівів в неї не виникало адже в них завжди були дружні родинні стосунки. Восени 2010 року вона, відповідач та її чоловік звернулися до нотаріуса для підписання договору, договір був підписаний, вона вважала що вони укладають договір утримання. Після підписання договору вона залишилася проживати у належній їй частині будинку, онука провідувала її, приносила їсти, допомагала по господарству, після народження дитини відвідувала її з правнуком. В кінці 2012 року їхні стосунки з невідомої для неї причини почали погіршуватись. Онука все рідше заходила до неї, взагалі перестала здійснювати догляд, опікуватися нею, а з 2014 року онука з своїм чоловіком розпочали чинити перешкоди у користуванні будинком, перекривати опалення, знущатися над нею, ображати. Вона звернулася до своєї онуки за поясненням на що онука повідомила її про те, що ніяких прав вона до її частини будинку не має, що вона її продала. Ознайомившись з копією договору їй стало відомо, що 11.09.2010 року приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу був посвідчений договір купівлі-продажу 2/5 частини будинковолодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Згідно вказаного договору вона продала а відповідач придбала у неї 2/5 частини житлового будинку загальною площею 42 кв.м., житловою площею 23,7 кв.м за 69802 грн.. Вона вважала, що вони укладають договір утримання, а не договір купівлі-продажу. Вони не домовлялися про умови купівлі-продажу, жодних коштів за власний будинок вона не отримувала. А тому за таких обставин вона і змушена була звернутись до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги позивача не визнали повністю та просять в позові відмовити, оскільки позовні вимоги позивача вважають безпідставними та необгрунтованими. Зазначають, що позивач достовірно знала, що 11.09.2010 року приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу був посвідчений договір купівлі-продажу 2/5 частини будинковолодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Згідно вказаного договору позивач [PERSON] продала а відповідач [PERSON] придбала у неї 2/5 частини житлового будинку загальною площею 42 кв.м., житловою площею 23,7 кв.м за 69802 грн.. Всі необхідні документи для укладання даного договору готувалися відповідно до заяви позивача і надавалися ним особисто. Зазначені позивачем факти неправомірних дій щодо неї з боку сім'ї відповідача не відповідають дійсності. А також звертають увагу суду на сплив позовної давності. В межах якого позивач могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Заслухавши сторони, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають. В судовому засідання встановлено, що 26.06.2001 року позивач придбала 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS] та переїхала на постійне місце проживання за вищезазначеною адресою, що стверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.69). В другій половині вищезазначеного будинку проживали та наданий час проживають дочка позивача [PERSON] та онука позивача [PERSON] разом з чоловіком та правнуком позивача. У вересні місяці 2010 року позивач, відповідач та її чоловік звернулися до приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу [PERSON] по питанню укладення договору купівлі-продажу 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS], яка належала на праві власності позивачу. Зібравши необхідні документи та провівши необхідні дії 11.09.2010 року приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу був посвідчений договір купівлі-продажу 2/5 частини будинковолодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], що стверджується копією договору (а.с.7,8) та матеріалами документів на підставі яких був укладений на посвідчений даний договір (а.с.62-99). Згідно вказаного договору позивач продала а відповідач придбала у позивача 2/5 частини житлового будинку загальною площею 42 кв.м., житловою площею 23,7 кв.м за 69802 грн.. Позивач в судовому засіданні підтвердила факт укладення саме договору купівлі-продажу, а не якогось іншого договору. Факт саме такого волевиявлення в судовому засіданні підтвердила і приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу [PERSON], яка пояснила, що на момент укладання договору позивач добре розуміла суть вчинюваних нею дій, усвідомлювала, що нею укладається саме договір купівлі-продажу житла, а не будь-який інший договір, та добровільно, без застосування до неї примусу поставила свій підпис під час укладання договору. Крім того нотаріус зазначила, що саме купівля-продаж має досить тривалий підготовчий процес, під час якого до нотаріальної контори готується та подається пакет документів, на підставі яких сторони в послідуючому підписують договір. Під час збирання документів позивач також добре розуміла якого роду угода готується до підписання. Факт передачі коштів відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу підтверджується п.3.1 Договору купівлі-продажу від 11.09.2010 року (а.с.7) та показами свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що надали відповідачу частину коштів для передачі позивачу на придбання частини будинку. Після укладення договору позивач залишилася проживати у належній їй до укладення договору частині будинку. В якій проживає і на даний час. Відповідач як власник даної частини будинку відповідно до укладеного договору розпорядилася своєю власністю на свій розсуд і надала позивачу можливість проживати в даній частині будинку. Провідувала, приносила їсти, допомагала по господарству, після народження дитини відвідувала її з правнуком. Дані факти в судовому засіданні не заперечувала і позивач. В кінці 2012 року стосунки позивача та відповідача, як вони стверджують почали погіршуватись. Даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які повідомили суд, що позивач [PERSON] в наслідок вікових змін, буває вигадує якісь ситуації та нав'язує їх відповідачу [PERSON] та її сім'ї, що і стає причиною непорозумінь. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» наголошує, що відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України, правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини , щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст.257 Цк України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач [PERSON] та її представник не надали суду переконливих доказів, щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому за таких обставин зазначені у запереченні відповідачем фактичні дані, а також додані письмові докази, покази свідків в повному обсязі спростовують позовні вимоги позивача. Належна оцінка зібраних у справі доказів вказує на наявність підстав для відмови позивачу в позові, оскільки оспорюваний договір носить всі ознаки договору купівлі-продажу і жодної ознаки договору довічного утримання про що достеменно було відомо позивачу як на момент його укладання так і на сьогоднішній день. Враховуючи вищенаведене суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити. А також суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3086 грн. у відшкодування понесених судових витрат по оплаті правової допомоги. На підставі наведеного та ст.ст. 16, 203, 215, 256, 257, 267, 655 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved