Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач у позовних вимогах, в останній уточненій редакції, просить визнати недійсними: державний Акт № 598193 від 21.02.2011 на право власності на земельну ділянку площею 1,9999 га, кадастровий номер 3223380800:06:002:0012, виданий на ім'я [PERSON] та державний Акт № 420566 від 27.09.2011 на право власності на земельну ділянку площею 0,9500 га, кадастровий номер 3223380800:06:002:0013, виданий на ім'я [PERSON]; визнати за Державним сільськогосподарським підприємством «Головний селекційний центр України» (код ЄДРПОУ 00699945) право постійного користування на земельну ділянку площею 1,9999 га, кадастровий номер 3223380800:06:002:0012, яка розташована на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та земельну ділянку площею 0,9500 га, кадастровий номер 3223380800:06:002:0013, яка розташована на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області; судові витрати покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Управлінням Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області відповідним рішенням від 02.10.2013 № РВ-5200048982013 відмовлено позивачеві у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, що знаходиться у позивача у постійному користуванні на підставі державного акту від 12.12.1997 №\~52, у зв'язку із знаходженням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. 18 листопада 2014 року Київським апеляційним адміністративним судом по справі № 810/5682/13-а винесено постанову, згідно з якою визнано протиправними та скасовано розпорядження голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №298 від 16.03.2010 та №323 від 18.03.2010, якими передано у власність громадянам України [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 3,8990 га. При цьому, розпорядженням голови Переяслав-Хмельницької РДА №323 від 18.03.2010 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,900 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована: Київська обл., Переяслав-Хмельницький район, Гайшинська сільська рада, та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 420566. На підставі розпорядження голови Переяслав-Хмельницької РДА №298 від 16.03.2010 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,9999 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована: Київська обл., Переяслав-Хмельницький район, Гайшинська сільська рада та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 598193. Однак, позивач не відмовлявся від частини земельної ділянки, що перебуває у його постійному користуванні. Відповідачі та їх представник заперечили щодо задоволення позову. Зокрема, зазначили, що оформлення оспорюваних державних актів здійснювалось із дотриманням вимог законодавства. Зазначені земельні ділянки перебували на території Гайшинської сільської ради й погодження із позивачем не потребувалось. Крім того, позивач не набув права користування земельною ділянкою на підставі державного акту на право постійного користування землею від 12.12.1997 №\~52 загальною площею 376,7 га. Оскільки державний акт виданий Головному селекційному центру України, а не Державному підприємству «Головний селекційний центр України», із зверненням про виготовлення цього державного акту зверталось Національне обєднання по племінній справі у тваринництві «Головний селекційний центр України», акт встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельних ділянок Переяслав-Хмельницького селекційного центру Київської області від 25.06.1995 не підписаний усіма суміжними землекористувачами, тобто межі земельної ділянки в натурі не встановлені. Представник Управління Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області позовні вимоги підтримав. Вказав, що державний акт на право постійного користування землею від 12.12.1997 №\~52 є чинним, а земельні ділянки, право власності відповідачів підтверджуються оспорюваними державними актами, накладаються на земельну ділянку, право постійного користування позивача якою підтверджується державним актом від 12.12.1997 №\~52. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Заяв чи клопотань до суду не направила. Відповідно до приписів статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент винесення розпоряджень голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №298 від 16.03.2010 та №323 від 18.03.2010), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 5 цієї статті надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Частиною 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, чинній на момент винесення розпоряджень голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №298 від 16.03.2010 та №323 від 18.03.2010 та видачі оспорюваних державних актів) передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Частина 3 цієї статті закріплює, що право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. У контексті зазначених норм, а також зважаючи на положення ст.125 ЗК України (у редакції, чинній на момент винесення розпоряджень голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №298 від 16.03.2010 та №323 від 18.03.2010 та видачі оспорюваних державних актів) право власності відповідачів на спірні земельні ділянки виникло з моменту отримання ними державних актів та їх державної реєстрації. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року по справі № 810/5682/13-а визнано протиправними та скасовано розпорядження голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №298 від 16.03.2010 та №323 від 18.03.2010, якими передано у власність громадянам України [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 3,8990 га. При цьому, позивач послався на приписи ч. 3 ст.61 ЦПК України щодо обставин, встановлених у вищевказаній постанові від 18 листопада 2014 року. Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 28.01.2015 у справі №6-221цс14). Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний звязок між виникненням права власності на земельну ділянку з обовязковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, зважаючи на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано протиправними та скасовано розпорядчі акти, на підставі яких вирішено передати у власність відповідачам спірні земельні ділянки та виготовлено відповідні державні акті, вони мають бути визнані недійсними. У постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року по справі № 810/5682/13-а встановлено, що позивачеві було відмовлено Управлінням Дерземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру України щодо земельної ділянки позивача у звязку із находженням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (абзац 7 мотивувальної частини). Також, у цьому рішенні встановлено, що у доданому до листа Управління Дерземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області №\~06-10/1727 від 26.03.2014 викопіюванні плану земельних ділянок вбачається накладення земельних ділянок на земельну ділянку позивача. Разом з тим, у вказаній постанові від 18 листопада 2014 року не встановлено, яким чином (у яких межах) це накладення відбулось. Доказів щодо цього сторонами по справі не надано. Це не дає можливості встановити обсяг меж накладення земельних ділянок, що належить на праві користування позивачу, та спірних земельних ділянок відповідачів. Посилання відповідачів та їх представника на те, що із заявою про виготовлення державного акту на право постійного користування землею Головному селекційному центру України зверталось інша ніж позивач особа, спростовується тим, що у тексті звернення (№\~481 від 13.11.1997) та у відбитку печатки на ньому міститься код ЄДР юридичної особи 00699945, який є тотожнім коду ЄДР позивача. Крім того, питання належності позивачеві земельної ділянки на підставі державного акту на право постійного користування землею від 12.12.1997 №\~52 загальною площею 376,7 га. не є предметом цього розгляду й ця обставина встановлена у постанові від 18 листопада 2014 року (абзац 13 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог. Як убачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку позивачем обрано позов про визнання права власності на це майно (стаття 392 ЦК України), а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України). Разом із тим, позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння. Однак, через те, що земельні ділянки вже вибули з володіння власника в зазначений спосіб, обраний позивачем спосіб захисту не є належним. Крім того, зазначена позовна вимога про визнання за позивачем права постійного користування на земельні ділянки площею 1,9999 га, кадастровий номер 3223380800:06:002:0012, та земельну ділянку площею 0,9500 га, кадастровий номер 3223380800:06:002:0013, які розташовані на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, необґрунтована та недоведена позивачем. Зокрема, не надано судові доказів того, що позивачеві належить право постійного користування саме на ці земельні ділянки у визначених межах. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов висновку, що при відкритті провадження помилково не було вирішено питання про невідповідність сплаченого позивачем судового збору кількості та характеру позовних вимог. Зокрема, позивачем сплачено судовий збір у сумі 243,6 грн. Зазначений розмір судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання позову) та розміру мінімальної заробітної плату у той час сплачувався за подання позовних заяв немайнового характеру. Разом з тим, зміст позовних вимог та коло відповідачів свідчить, що позовна вимога про визнання недійсними державних актів поєднує дві вимоги різні за змістом та відповідачами. Тому підлягає оплаті кожна позовна вимога окремо. Відповідно до п.3 ч. 6 цього Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Позовна вимога про визнання права постійного користування (у редакції на момент подання позову права власності) має майновий характер й підлягає окремій оплаті судовим збором. Ціна позову позивачем не визначена, зважаючи на це суд доходить висновку, що за цією вимогою підлягає сплаті судовий збір у мінімальному розмірі, визначеному вищевказаним Законом для позовних вимог майнового характеру. Зважаючи на приписи ст. 88 ЦПК України при розподілі судових витрат присудження судових витрат здійснюється пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial