Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

позов мотивований тим, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно рішення № 20 від 16.01.2009 року позивачеві на праві приватної власності належить кімната [ADDRESS]. З 2005 року він спільно проживав з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], власником квартири була відповідач. Сторони періодично проживали у кімнаті [ADDRESS]. [INFO] у них народився син - [PERSON], який був зареєстрований у належній позивачу кімнаті. Проте, з 2013 року сторони припинили шлюбні стосунки, син разом з [PERSON] залишився проживати у квартирі відповідача, тому повинен бути зареєстрований за цією адресою. Він має намір продати нерухомість, а наявність зареєстрованої у кімнаті неповнолітньої дитини обмежує його в цьому. В добровільному порядку відповідач не бажає вирішити питання про зняття з реєстрації дитини. Позивач вважає, що формальна реєстрація [PERSON] у належній йому квартирі перешкоджає у вільному володінні, користуванні і розпорядженні житлом, тому просив усунути йому перешкоди в користуванні кімнатою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав і просив його задоволити. Суду пояснив, що він бажає продати належну йому кімнату і придбати будинок у селі для матері, однак коли покупці дізнаються, що у кімнаті зареєстрована неповнолітня дитина і що потрібно чекати дозволу органу опіки і піклування на продаж житла, то відмовляються від укладення угоди. Наголосив, що кімната має 9,2 кв.м. житлової площі, син [PERSON] ніколи не проживав в кімнаті, оскільки забезпечений житлом своєї матері. Вважає, що житлові права дитини не будуть порушені в разі зняття дитини з реєстрації. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлений позов, просила його задовольнити, зазначивши, що правовою підставою для зняття з реєстрації дитини є ст. 405 ЦК України. Син [PERSON] ніколи не проживав за місцем реєстрації і втратив право користування цим житлом. Також пояснила, що позивач має намір продати належну йому кімнату, а відповідач навмисно чинить у цьому перешкоди і не погоджується зняти дитину з реєстрації, а це порушує право позивача вільно володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном. Зауважила, що квартира відповідача є трикімнатною і дитина може бути зареєстрована за своїм фактичним місцем проживання. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що син сторін дійсно зареєстрований у квартирі батька, однак, проживає із своєю матір'ю. На її думку, реєстрація дитини не заважає відчуженню кімнати, позивачу слід дотриматись порядку продажу і звернутись до органу опіки та піклування з приводу надання дозволу. Зауважила, що в разі задоволення позову будуть порушені житлові права дитини на користування житлом батька. Також просила врахувати, що рішенням суду від 23.03.2015 року, яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 30.04.2015 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням у зв'язку з переїздом на інше місце проживання - відмовлено. В судове засідання представник органу опіки і піклування Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. не з'явилась, надала заяву з проханням розглянути справу у її відсутності. При ухваленні рішення просила врахувати інтереси неповнолітнього [PERSON]. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.01.2009 року, виданого згідно з рішенням виконкому Вінницької міської ради від 16.01.2009 року № 20, належить [ADDRESS], що складає 1/20 частки секції № 28-45 (а.с. 6). Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2014 року № 7886210 (а.с. 7) Згідно технічного паспорту (а.с. 8) квартира має 21.5 кв.м. загальної площі і 9,2 кв.м. житлової площі. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 11). [PERSON], 2009 р.н., зареєстрований у належній батькові квартирі з 25.04.2009 року, однак, у квартирі ніколи не проживав і не проживає, що підтверджується актом №230216/070 від 23.02.2016 року, складеним майстром МКП «ЖЕК № 15», посвідченим юристом та начальником МКП «ЖЕК № 15» (а.с. 9, 10). [PERSON] зареєстрована і проживає в належній їй трикімнатній квартирі [ADDRESS]. За погодженням сторін син [PERSON] проживає разом із матір`ю (а.с. 12). Між сторонами виникли правовідносини щодо права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЦК України, ЖК України, а також СК України. Частиною 1 та 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 СК України). Згідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст. 4 Декларації прав дитини, дитина повинна мати право на житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що реєстрація неповнолітнього [PERSON] порушує його право власності, яке підлягає захисту відповідно до норм Цивільного кодексу та ст. 405 ЦК України. Проте, відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. В судовому засіданні представник позивача уточнила, що підставою для зняття неповнолітнього з реєстрації є втрата ним права користування житлом (ч. 2 ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України неповнолітня дитина не може бути самостійно позбавлена права користування житлом, в якому вона зареєстрована, оскільки дитина має право разом із батьком [PERSON] проживати в спірній квартирі. Таким чином, оскільки [PERSON] є сином [PERSON] і його місце проживання визначається відповідно до ч. 4 ст. 29 СК України, суд вважає, що реєстрація дитини як члена сім`ї позивача не порушує права позивача і не перешкоджає здійсненню права власності, в тому числі щодо розпорядження житлом. Для цього позивачу необхідно дотриматись вимог Закону України «Про охорону дитинства». У статті 17 даного Закону закріплено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Ці обставини також встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2015 року, яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 30.04.2015 року, і в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з переїздом на інше місце проживання було відмовлено. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Сторонами не надано доказів, що дитина має інше житло на праві власності, де б могла проживати і бути зареєстрованою. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову і зняття неповнолітнього [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed