Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

ПозивачПублічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» у березні 2016 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11083485000, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті у розмірі 36550, 00 доларів США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 24.11.2027 року та сплачувати протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11, 3 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця, кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому кредитним договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Також сторони домовились, що за умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених договором. За користування кредитним коштами понад встановлений термін, банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, встановленої умовами договору. Відповідно до умов договору погашення кредиту відбувається шляхом сплати ануїтет них платежів в розмірі 380, 00 доларів США 24-го числа кожного місяця. Окрім того, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON], між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки б/н від 24.11.2006 року, згідно умов якого остання зобов'язалась відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору, а відповідальність є солідарною. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника [NUMBER], натомість всупереч умов кредитного договору [PERSON] не здійснює платежів за погашення кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання, та у зв'язку з чим станом на 24.02.2016 року заборгованість [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 30405, 90 доларів США, з яких: 27742, 58 доларів США - кредитна заборгованість; 2663, 32 доларів США - заборгованість по процентам. Заборгованість [PERSON] по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 24.02.2016 року складає 14579, 64 грн., з яких: 4593, 54 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 9986, 10 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Просить суд позов задовольнити. Не погоджуючись із пред'явленим позовом, представник [PERSON] - [PERSON] надав до суду заперечення проти позову, згідно яких реальна сума заборгованості складає 25825, 85 доларів США, а різниця між реальною сумою боргу та верхньою межею штучно завищеної заборгованості по тілу кредиту, нарахованої позивачем складає 1916, 73 долари США. Невідповідність між реальною заборгованістю по тілу кредиту з сумою заборгованості, що була розрахована банком, обумовлює безпідставність розрахунків про процентам, штрафу і пені, які в даній ситуації не можуть бути застосовані. Вимоги позивача є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам, просить у задоволенні позову відмовити (Т. 1, а. с. 74-76). У доповненнях до заперечень, представник відповідача наголосив, що позовні вимоги не базуються на належних доказах, зокрема документально підтверджені відомості про отримання відповідачем [PERSON] коштів та розмір коштів, що були повернені банку зі сплатою процентів відсутні. Виписка з поточного рахунку [NUMBER] за 24.11.2006 року не дає уявлення про те, скільки коштів повернуто банку, а скільки ще повинен повернути. Кредитор не надав жодного документа, який би вказував на те, коли саме, в який проміжок часу виник борг за кредитом зі сторони [PERSON] Дана обставина має значення, оскільки впливає на строк звернення банку до суду з позовними вимогами. Жодного ж первинного документа позивач не надає (Т. 1, а. с. 144-148). Окрім того, [PERSON] у листопаді 2016 року звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: [PERSON] про захист порушеного права споживача, про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг, визнання договорів про надання споживчого кредиту, договору поруки та іпотечного договору недійсними.Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що після ознайомлення з позовною заявою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», пред'явленою до нього, прийшов до висновку про те, що договір про надання споживчого кредиту №1108348500 від 24.11.2006 року на суму 36550 доларів США укладений з численними порушеннями його прав як споживача фінансових послуг, а також актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів НБУ, інших нормативних документів. Договір містить ознаки недійсного правочину. Так, напередодні укладення кредитного договору, будь-яка інформація у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також про вартість усіх сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань, які виникають протягом часу дії кредитного договору йому не надавалось, тобто банк порушив ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також у договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту. Вважає, що банк своїми діями ввів його в оману, не надавши інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також [PERSON] не був попереджений про те, що саме він має нести валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, та банком не повідомлено про методику, яка використовується ним при визначенні валютного курсу. Про порушення своїх прав з боку банку він дізнався у грудні 2015 року, отримавши письмову вимогу банку, при цьому на грудень 2015 року він сплатив банку 39992, 00 доларів США та 291964, 58 грн. Тобто [PERSON] вважає договір про надання споживчого кредиту №1108348500 від 24.11.2006 року несправедливим, тому що в ньому міститься дисбаланс прав на користь кредитора, що протирічить закону. З урахуванням уточнених вимог, просить суд зустрічний позов задовольнити, визнати порушеним право [PERSON] як споживача фінансових послуг при укладенні та виконанні договору про надання споживчого кредиту №1108348500 від 24.11.2006 року, укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та застосувати наслідки недійсності; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №1108348500 від 24.11.2006 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк»; визнати недійсним іпотечний договір б/н від 24.11.2006 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» та договір поруки від 24.11.2006 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк». У запереченнях на первісний позов представник [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] також зазначив, що згідно квитанцій [PERSON] сплатив з 24.11.2006 року по 21.04.2015 року на користь банку 40745,56 доларів США, а позов банку не підтверджений жодним первинним документом, а зроблено на підставі припущень, штучних доказів, хибних розрахунків. Окрім того, не використовуючи поточний рахунок фізичної особи для видачі та при прийомі іноземної валюти за правочином кредитний договір, відсутність «заяв на прийом готівки» дає підстави стверджувати про те, що банк здійснював інший правочин, а саме переказ грошових коштів. Тобто правочин, кредитний договір, на сьогодні не відбувся, а зобов'язання по поверненню коштів банку [PERSON] виконав (Т. 1, а. с. 230-235). Представник позивача за первісним позовом - Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та представник відповідача за зустрічним - [PERSON]у судовому засіданні первісний позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити з підстав його необґрунтованості та недоведеності. Представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним - [PERSON], [PERSON] - [PERSON], а також відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували у повному обсязі, просив суд відмовити у його задоволенні, а зустрічний позов задовольнити. Суд, дослідивши доводи сторін, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено матеріалами справи, 24.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11083485000, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземні валюті в сумі 36550 доларів США 00 центів та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором (п. 1.1 договору, Т. 1, а. с. 4-12). 24.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки б/н від 24.11.2006 року, згідно умов якого [PERSON] зобов'язалась перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11083485000 від 24.11.2006 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. При цьому, згідно п. 1.4 договору, відповідальність поручителя і боржника є солідарною (Т. 1, а. с. 18-19). Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України). Відповідно до вимог статті 612 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк, що встановлені договором. Відповідно до статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Тобто, вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Як вбачається із довідок-розрахунків заборгованості за кредитом, станом на 24.02.2016 року заборгованість [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 30405,90 доларів США, з яких: 27742, 58 доларів США - кредитна заборгованість; 2663,32 доларів США - заборгованість по процентам. Заборгованість [PERSON] по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 24.02.2016 року складає 14579, 64 грн., з яких: 4593, 54 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 9986, 10 грн. - пеня за прострочення сплати процентів (Т. 1, а. с. 25-33). Таким чином, позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: [PERSON] про захист порушеного права споживача, про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг, визнання договорів про надання споживчого кредиту, договору поруки та іпотечного договору недійснимисуд зазначає наступне. Так, відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За змістом статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (статті 202 Цивільного кодексу України). Позивачем (відповідачем за первісним позовом) оспорюються правочини - договір про надання споживчого кредиту №1108348500 від 24.11.2006 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», іпотечний договір б/н від 24.11.2006 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» та договір поруки від 24.11.2006 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 Цивільного кодексу України). За змістом частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. На підставі вимог частини 4 статті 202 Цивільного кодексу України, кредитний договір є двостороннім правочином. Згідно вимог статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Окрім того, за загальним правилом, складовими структури кредитного договору є об'єкт, суб'єкти і зміст кредитного зобов'язання. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали договір в письмовій формі, дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, його підписали, а тому твердження [PERSON] про наявність підстав для визнання договору недійним є таким, що не відповідає обставинам справи. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. При вирішенні спору про визнання договорів недійсними, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 Цивільного кодексу України. Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 Цивільного кодексу України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] (відповідач за первісним позовом) як на підставу для задоволення свого позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених Цивільним кодексом України, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Щодо застосування строків позовної давності до позовної вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: [PERSON] про захист порушеного права споживача, про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг, визнання договорів про надання споживчого кредиту, договору поруки та іпотечного договору недійсними, за письмовою заявою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (Т.1, а.с. 217), суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, п'ятою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 Цивільного кодексу України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Враховуючи, що загальний строк позовної давності встановлений у три роки, та представником позивача за первісним позовом (представником відповідача за зустрічним позовом) заявлено вимогу про його застосування, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] заявлена поза межами строку позовної давності. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування. Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на зазначені вимоги цивільного процесуального закону [PERSON] повинен був подати докази на підтвердження заявлених позовних вимог. Окрім того, у даній справі суд застосовує правову позицію Верховного суду України від 16.11.2016 року по справі №6-2469цс16, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Беззаперечним є факт укладення 24.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] договору про надання споживчого кредиту №11083485000, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті у розмірі 36550, 00 доларів США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 24.11.2027 року та сплачувати протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11, 3 % річних, проте в порушення вимог цивільного законодавства щодо доведеності обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні статей 57 та 58 ЦПК України про те, що про порушення свої прав [PERSON] дізнався лише у 2015 році. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені підлягає задоволенню у повному обсязі, зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: [PERSON] про захист порушеного права споживача, про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг, визнання договорів про надання споживчого кредиту, договору поруки та іпотечного договору недійсними слід залишити без задоволення.

Outcome: approved