Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариства «[PERSON] та кредит» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві позивач вказав, що 03.08.2008 року між ВАТ «[PERSON] та Кредит» в особі начальника відділення № 19 філії «Західне РУ» ВАТ «[PERSON] та Кредит» [PERSON] та громадянкою [PERSON] був укладений Договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-40/2008. Відповідно до якого, банк надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси шляхом відкриття на її картковий рахунок відновлювальної кредитної лінії з розміром ліміту овердрафта в сумі 12\~000,00 грн. з оплатою відсотків за користування кредитними ресурсами в розмірі процентних ставок ,передбачених пунктами 4.1, 4.1.1., 4.1.2 цього договору, а [PERSON] зобовязалась повністю повернути кредитні ресурси в строк до 12 серпня 2010 року і оплатити проценти за користування кредитними ресурсами в розмірі, порядку і строки. Встановлені даним договором. В порушення умов Договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19/40-2008 від 03.10.2008 року [PERSON] взяті на себе зобовязання не виконувала. Щомісячні платежі не сплачувала. В результаті чого станом на 10.08.20212 рок виникла заборгованість в сумі 4649,38 грн. Крім цього, відповідно до п. 6.1 Кредитного договору банком нарахована пеня за невиконання зобовязань в сумі 22\~320, 63 Позивач звертався до відповідачки з вимогою сплатити заборгованість листом від 08.07.2010 року вих. 1355, який відповідачка отримала 14.07.2010 року, однак відповідачка на звернення банку не відреагувала, до цього часу заборгованість не погашена. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.01.2015 року позовну заяву АТ «[PERSON] та кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Однак разом із позовною заявою позивачем було подане клопотання про розгляд справи за його відсутності із зазначенням, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи його було повідомлено належним чином. Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 03 жовтня 2008 року між ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] було укладено договір про відкриття відновлюваної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав відповідачу у тимчасове користування кредитні ресурси шляхом відкриття на її платіжній картці (договір про користування платіжною карткою ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» від 25 вересня 2008 року) відновлюваної кредитної лінії з розміром ліміту овердрафта в сумі 12 000 грн. зі сплатою відсотків за користування коштами, а [PERSON] зобов'язувалась повернути кредитні ресурси до 02 серпня 2010 року і сплатити відсотки за користування кредитом. 10 листопада 2008 року між ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] було укладено додатковий договір до вказаного договору, згідно якого з 10 листопада 2008 року до повного погашення заборгованості встановлено кредитний ліміт 9 000 грн. Відповідно до п. 6.1 договору про відкриття відновлюваної кредитної лінії за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Згідно з п. 10.9 договору про користування платіжною карткою від 25 вересня 2008 року тарифи банку і правила користування карткою, а також додаткові угоди до цього договору є невідємними частинами договору. Пунктом 3.14 тарифів комісійної винагороди, які є додатком до договору від 25 вересня 2008 року, встановлена плата за несанкціонованим овердрафтом у розмірі 40 % в національній валюті. У звязку з неналежним виконанням умов договору, у [PERSON] виникла заборгованість за кредитом у сумі 2 207 грн. 90 коп., 15 627 грн. 47 коп. заборгованості за відсотками за несанкціонований овердрафт та 9 134 грн. 64 коп. пені, які позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 18.11.2014 року № 913 (а.с. 67). Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року у цій справі зазначено наступне. Звертаючись до суду з заявою про уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з [PERSON] пеню на прострочену заборгованість у розмірі 9 134 грн. 64 коп., проте розрахунок пені на цю суму відсутній, натомість надано розрахунок, згідно з яким розмір пені з 01 листопада 2013 року по 24 жовтня 2014 року становить 47 997 грн. 95 коп. (а. с. 69). Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦПК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік, у тому числі про стягнення неустойки (штрафу, пені). За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою, тобто строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені у даному випадку слід обраховувати з серпня 2011 року. Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року № 6-100цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Проте суди зазначеного не врахували, стягуючи суму пені у розмірі 9 134 грн. 64 коп. правильність її розрахунку та за який період вона нарахована, не перевірили та у порушення вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, дійшли передчасного висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо правильності визначення її розміру, оскільки зменшення її розміру можливе лише при її правильному обчисленні. Як зазначено у ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Так, відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. № 1023-XII умови угоди є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону). Договір кредитування фізичних осіб є за своїм характером споживчим, що підтверджується і тлумаченням Верховного Суду України, наведеному в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». З огляду на викладене судом встановлено, відповідно до наданого позивачем розрахунку пені (додаткове обґрунтування від 15.03.2015 року № 138), що банком було нараховано пеню за період з 16.08.2011 року по 10.08.2012 року у загальному розмірі 12\~513,57 грн., тобто за один рік що передував зверненню до суду з відповідним позовом, а за заявою від 18.11.2014 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути на свою користь пеню у розмірі 9\~134,64 грн. у розмірі, що є меншим ніж розмір заборгованості та відсотків практично вдвічі, відтак у суду відсутні підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру пені. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності із статтею 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved