Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

Позивач у червні 2019 р. звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15.03.2017 між сторонами було укладено кредитний договір №ВОЗ.268.70175 про надання кредитних коштів в сумі 24 960,00 грн. на поточні потреби, терміном на 36 міс. Пунктом 1.4 кредитного договору визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 6 %. Банк може у будь-який момент за рішенням Правління Банку визначити змінну частину процентної ставки нижчу ніж ставка, яка розрахована відповідно до п. 1.5 договору на основі зміни ключових ринкових показників (п. 1.7 договору). Позивач вважає зазначені пункти договору несправедливими, оскільки визначення змінюваної процентної ставки в кредитному договорі є безпідставним, так як на час укладення кредитного договору вихідні дані для такої ставки банку невідомі, а тому зазначати в кредитному договорі розмір змінюваної процентної ставки є передчасним. Крім того, в розділі 6 договору розраховано сплату позичальником комісії за обслуговування кредиту, проте такі платежі банки не мають права встановлювати, оскільки такий вид платежу здійснюється банком на власну користь. Позивача не ознайомлювали з умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту. Доступну, необхідну та достовірну інофрмацію про кредит позивач не отримувала. Спірний договір укладено на несправедливих та незаконних умовах, які істотно порушують баланс договірних прав та обов`язків на користь банку. Позивача введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення для правочину. З огляду на викладене, позивача просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №ВОЗ.268.70175 від 15.03.2017, застосувати наслідки укладення правочину - зарахувати грошові кошти в сумі 17 885,00 грн. як повернення коштів по тілу кредиту, стягнути витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 02.07.2019 розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. 22-23). 28.08.2019 до суду надійшов відзив, у задоволенні позову представник відповідача просить відмовити, посилаючись на те, що законодавець визначає, що процентна ставка може бути фіксованою, а може бути змінюваною (ст. 1056-1 ЦК). Тип процентної ставки визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту та пропозицій, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідач за весь період дії договору не змінював процентну ставку, а залишив її зниженою на рівні 15,500 %. Позивач своїм підписом у довідці-повідомленні, кредитному договорі від 15.03.2017 підтвердила, що інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, щомісячні платежі нею отримано. Крім того, чинне законодавство надає відповідачу, як банку, право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди за надані послуги. Комісія, визначена у договорі, погашається у складі ануїтетних платежів (загальним рівним платежем) та не є несправедливою умовою договору. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості відноситься до платежів за надані супутні послуги, що являється послугою банку, за яку має право отримувати винагороду. Комісію за ведення справи банк не встановлював. Між сторонами було узгоджено всі істотні умови, необхідні для укладеннчя договору. Посилання на введення позичальника в оману не відповідають дійсності, а тому відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним (а.с. 26-34). Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 15.03.2017 між ПАТ «Ідея Банк» та позивачем укладено кредитний договір №ВОЗ.268.70175 , відповідно до п. 1.1. якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 24 960,00 грн., а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами згідно з умовами договору. Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 36 міс. (п. 1.2). За користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 6,00 % (маржу Банку) (п. 1.4 договору). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління Банку, становить 9,50%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,500% (п. 1.5.). Банк може у будь-який момент за рішенням Правління Банку визначити змінну частину процентної ставки нижчу ніж ставка, яка розрахована відповідно до п. 1.5 договору на основі зміни ключових ринкових показників (п. 1.7. договору). Максимальний розмір, до якого може бути збільшена змінювана процентна ставка за кредитом, протягом всього строку кредитування становить 60% річних (п. 1.9). Порядок повернення заборгованості та порядок розрахунків визначено розділом 2 кредитного договору. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. В силу п. 5.1 визначено, що позичальник заявляє та гарантує, що: банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; умови договору він вважає справедливими та такими, що відповідають його інтересам. Позивач свої підписом також підтвердила в довідці-повідомленні від 15.03.2017 про отримання в письмовій формі інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с. 35). Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо їх умов та у подальшому виконувала умови цих угод, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу. Позивач при укладенні кредитного договору ознайомилась з його умовами та погодилась на його укладення. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мала можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте вона таких дій не вчинила. Натомість позивач підписала договір, отримала кредитні кошти та вносила кошти на погашення боргу, тобто договір сторонами виконувався. У порушення вимог статті 81 ЦПК України, належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, позивач не надала. Отже, встановлені судом обставини справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману, а тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed