Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач у червні 2014 року, звернулася до суду з названим позовом, в якому вказував, що [INFO] померла його дружина - [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно у виді земельної ділянки площею 5,814 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Володарської селищної ради Київської області, право власності на яку посвідчено Державним актом серії Р1 № 217009, в плані зовнішніх меж земельної ділянки зазначено номер 361. Він звернувся до Відділу Держземагенства у Володарському районі, з метою отримання витягу з державного земельного кадастру на спадкову земельну ділянку, та було встановлено, що на вище вказану земельну ділянку видано Державний акт на [PERSON], в послідуючому зазначена земельна ділянка згідно рішення Третейського суду була передана у власність [PERSON], яка отримала на вище вказану земельну ділянку Державний акт серії ЯД № 660954. Позивач вказує, що наявність у [PERSON] Державного акту на земельну ділянку [NUMBER] є перешкодою у оформленні його спадкових прав на землю та не дає йому можливості реалізувати своє право на володіння, користування та розпоряджання земельною ділянкою. Позивач просить суд: - визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 660954, що виданий на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 5,6983 га, яка розташована на території Володарського селищної ради Київської області; - скасувати державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю серії що виданий ЯД № 660954, що виданий на ім'я [PERSON]. 02.07.2014 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання Державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, в якій позивач посилаючись на те, що земельна була надана у приватну власність Володарською селищною радою двом різним особам, а, саме: [PERSON] та [PERSON], на підставі чого вони отримали Державні акти на одну і ту ж земельну ділянку. Однак, спадкодавець відповідача за первісним позовом - [PERSON] отримала правовстановлюючий документ та відповідно набула права власності на названу земельну ділянку першою, у встановленому законом порядку. Томку, [PERSON] просить суд визнати недійсним рішення Володарської селищної ради Київської області від 16 жовтня 2001 року № 563-16-ХХІІІ. Визнати недійсним Державний акт серії РІ № 217009 на право приватної власності на землю площею 5,814 га, яка розташована на території Володарської селищної ради Київської області, виданого на ім'я [PERSON]. Скасувати державну реєстрацію в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 343. В судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом підтримали позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні, посилаючись на обставини, які зазначені у первісній позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечували, вказуючи на його безпідставність. Відповідач (яка є одночасно позивачем по зустрічній позовній заяві) та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнали, просили у їх задоволенні відмовити. Зустрічну позовну заяву підтримали повністю, посилаючись на обставини, які викладені в ній (а.с.54). Представник Реєстраційної служби Володарського районного управління юстиції Київської області у судове засідання не з'явився. Подав до суду заяву якою просив розгляд справи проводити без участі їхнього представника (а.с.66). Представник Володарської РДА Київської області у судовому засіданні просила даний спір вирішити на розсуд суду. Представник відділу Держземагенства у Володарському районі Київської області у судовому засіданні вказав на безпідставність позовних вимог як за первісним позовом так і за зустрічним. Представник Володарської селищної ради Київської області у судовому засіданні вказав, що первісний позов не підлягає задоволенню, а вимоги за зустрічною позовною заявою підлягають частковому задоволенню. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази, вважає, що первісний позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 10.04.2002 року [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 217009 на земельну ділянку загальною площею - 5,814 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Володарської селищної ради (а.с.8-9). Підставою для видачі Державного акта серії Р1 № 217009 є рішення Володарської селищної ради «Про надання в приватну власність земельних ділянок власникам сертифікатів на земельні частки (паї) від 16 жовтня 2001 року № 563-16-ХХ ІІІ, що стверджується довідкою відділу Держземагенства у Володарському районі Київської області від 10.04.2014 року № 392 (а.с.15). Згідно, вказаного рішення [PERSON], була власником сертифікату ПОП «Світанок» серії КВ №0057521, та їй було надано в приватну власність земельну ділянку за [NUMBER] (а.с. 18-19). [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12). Після її смерті відкрилась спадщина за законом, до якої входить вказана вище земельна ділянка. Позивач по справі за первісним позовом [PERSON] є чоловіком померлої, що стверджено свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.7), а, отже, згідно вимог ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги. Однак, він вказує на те, що при оформленні права на спадщину за законом у нього виникли перешкоди, оскільки одна і та ж сама земельна ділянка за [NUMBER] була надана у приватну власність Володарською селищною радою двом громадянам, а, саме: [PERSON] та [PERSON] Названим особам було видані Державні акти на земельну ділянку, у яких зазначено одна і та сама земельна ділянка під [NUMBER] (а.с.8, 20). Одночасно судом встановлено, що 30.03.2001 року на ім'я [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 213128 на земельну ділянку загальною площею 5,6983 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Володарської селищної ради (а.с. 20). Підставою видачі Державного акта серії Р1 № 213128 є рішення Володарської селищної ради «Про надання в приватну власність земельних ділянок громадянам селища за номерами згідно поділу земель колективної власності» від 27 квітня 2000 року № 349-11-ХХ ІІІ (а.с.17, 21, 55), згідно якого земельна ділянка за [NUMBER] була видана у власність [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) ПОП «Світанок» серії КВ № 0192656 від 26.12.1996 року, що стверджується довідкою відділу Держземагенства у Володарському районі Київської області № 467 від 17.04.2014 року (а.с. 21,57). [INFO] [PERSON] померла, що стверджується матеріалами справи (а.с.71). Після її смерті відкрилась спадщина за законом, до якої входить названа вище земельна ділянка. Відповідач по справі за первісним позовом [PERSON] є донькою померлої (а.с.71), а, отже, згідно вимог ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги. Рішенням Третейського суду для вирішення конкретного спору по цивільній справі від 20.03.2006 року право власності на вище вказану земельну ділянку перейшло до відповідача за первісним позовом [PERSON] (а.с.71) та вона отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 660954, який посвідчує право власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 5,6983 га, що стверджується довідкою відділу Держземагенства у Володарському районі Київської області № 240 від 19.03.2014 року (а.с.21). Таким чином, наведене вище вказує на те, що земельна ділянка за [NUMBER] була надана у приватну власність Володарською селищною радою двом громадянам, а, саме: [PERSON] та [PERSON], які є спадкодавцями сторін по даній цивільній справі. Частина перша та друга статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої, сьомої, восьмої, дев'ятої, десятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Набуваючи право власності на землю спадкодавець відповідача за первісним позовом - [PERSON] звернулась до Володарської селищної ради та вчинила ряд дій, у порядку передбаченому чинним законодавством України, зокрема, подавши відповідну заяву до вказаного органу державної влади. Отримуючи право власності на земельну ділянку загальною площею 5,6983 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Володарської селищної ради, спадкодавець відповідача за первісним позовом - [PERSON] здійснила набуття права власності у спосіб визначений законодавством України, на підставі відповідних документів виданих органами виконавчої влади, зокрема: - сертифіката на право на земельну частку (пай) ПОП «Світанок» серії КВ № 0192656 від 26.12.1996 року (а.с. 21,57); -технічної документації по складанню Державних актів на право приватної власності на землю громадянам-власникам земельних часток (паїв) на території Володарської селищної ради Володарського району Київської області від 2001 року (а.с.73-80); -технічної документації по складанню Державних актів на право приватної власності на землю власникам земельних часток (паїв) в межах Володарської селищної ради Володарського району Київської області від 2002 року (а.с.81-92); - рішення Володарської селищної ради «Про надання в приватну власність земельних ділянок громадянам селища за номерами згідно поділу земель колективної власності» від 27 квітня 2000 року № 349-11-ХХ ІІІ (а.с.17, 21, 55); - Державного акт на право приватної власності на землю від 30.03.2001 року серії Р1 № 213128 на земельну ділянку загальною площею 5,6983 га (а.с. 58); - Рішення третейського суду для вирішення конкретного спору по цивільній справі від 20.03.2006 року право власності (а.с.71). [PERSON] своїми діями не порушила права інших осіб, зокрема і спадкодавця позивача за первісним позовом. Володарською селищною радою, у відповідному порядку прийнято рішення «Про надання в приватну власність земельних ділянок громадянам селища за номерами згідно поділу земель колективної власності» від 27 квітня 2000 року № 349-11-ХХ ІІІ. Таким чином, надання земельної ділянки вище зазначеній особі, відбувалося у повній відповідності до вимог ст.ст. 116, 118 ЗК України щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, в тому числі з отриманням погоджень всіх повноважних органів, передбачених ч.9 ст.118 ЗК України. Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно зі ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. Власник земельної ділянки, землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на земельну ділянку навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою як передбачено ч.2 ст. 152 ЗК України. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди земельної ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43 (чинного на час видачі державних актів), державний акт на право власності на земельну ділянку виготовлюється, в тому числі, і на підставі рішення відповідної ради. Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на позицію, висвітлену у постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року у цивільній справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Аналізуючи вище перелічені правові норми в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. Оскільки на момент звернення спадкодавця позивача за первісним позовом - [PERSON] до Володарської селищної ради із відповідною заявою земельна ділянка [NUMBER] була передана у власність спадкодавцю відповідача за первісним позовом - [PERSON], то відповідно дана обставина є свідченням того, що спадкодавець відповідача за первісним позовом - [PERSON] жодним чином не порушила законні права та інтереси спадкодавця позивача за первісним позовом - [PERSON] та, відповідно, позивача за первісним позовом [PERSON] Однак, ні позивач за первісним позовом, ні позивач за зустрічним позовом не ставлять вимог до цих органів про скасування незаконних рішень. Наведені вище обставини вказують суду, що на земельну ділянку [NUMBER] було видано два Державні акти спадкодавцю позивача за первісним позовом та спадкодавцю відповідача за первісним позовом. Однак, слід зазначити, що дана помилка була допущена, як і не спадкодавцем [PERSON] та і не спадкодавцем [PERSON], які реалізували своє право на власність на належну їм земельну ділянку, так і не їх спадкоємцями, які є сторонами по даній справі, а владними органами, які допустили порушення прав громадян [PERSON] та [PERSON], зокрема, спадкодавця за первісним позовом. Підсумовуючи вище наведене, слід зазначити, що першою отримала Державний акт спадкодавець відповідача [PERSON] за первісним позовом - [PERSON] та відповідно набула права власності на земельну ділянку за законом, у спосіб визначений чинним законодавством України. Встановлені судом обставин справи вказують, що посилання [PERSON] на те, що наявний у відповідача за первісним позовом [PERSON] Державний акт на земельну ділянку [NUMBER] є перешкодою у оформленні його спадкових прав на землю - не знайшло свого підтвердження в суді. Всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не було доведено, що порушення його прав на земельну ділянку виникли саме внаслідок отримання стороною відповідача державного акту на право власності на земельну ділянку. У суда відсутні правові підстави визнати недійсним Державним акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 660954, що виданий на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 5,6983 га, яка розташована на території Володарського селищної ради Київської області. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, тому визнання недійсним лише державного акта на право приватної власності на землю без визнання недійсним рішення, на підставі якого видано цей державний акт, є порушенням норм закону. Таким чином, Державний акт сторони відповідача за первісним позовом є лише результатом реалізації прийнятого рішення про передачу земельної ділянки у власність і задоволення позовних вимог про визнання недійсного лише державного акту без визнання недійсним і вказаного рішення Володарської селищної ради є незаконним, оскільки правова підстава виготовлення та видачі державного акту є чинною та ніким не скасована. Позивач за первісним позовом оскаржує Державний акт на право власності на земельну ділянку, який є наслідком реалізації рішення Володарської селищної ради від 27 квітня 2000 року № 349-11-ХХ ІІІ. Позивачем за первісним позовом не заявлено вимогу про скасування рішення Володарської селищної ради, на підставі якого було виділено земельну ділянку у власність. Враховуючи норми ст. 11 ЦПК України, суд не має права виходити за межі позовних вимог. Відповідач [PERSON] за первісним позовом жодним чином, маючи відповідне право на належну їй земельну ділянку, не порушує права позивача за первісним позовом [PERSON] Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом - відповідача за первісним позовом -[PERSON] щодо визнання недійсним рішення Володарської селищної ради Київської області від 16 жовтня 2001 року № 563-16-ХХІІІ та визнання недійсним Державного акта серії РІ № 217009 на право приватної власності на землю площею 5,814 га, яка розташована на території Володарської селищної ради Київської області, виданого на ім'я [PERSON], то суд вважає, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Стороною відповідача за зустрічним позовом являється фізична особа, - позивач за первісним позовом - [PERSON], якому не може пред'являтись вимога про визнання недійсним рішення органу державної влади. Отже, даний позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. У відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні стороні позивача за зустрічним позовом судом неодноразово було роз'яснено відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України наслідки вчинення та не вчинення певних процесуальних дій. Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляд справи, замінює первісного відповідача належним, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом або залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача. Зі змісту наведеної норми, вбачається, що право обирати коло осіб, до яких може бути пред'явлено позов, цілком належить позивачу і саме виходячи з його волі, наявність якої є обов'язковою і яка має бути виражена у відповідному клопотанні, суд має прийняти рішення щодо заміни певних осіб на інших, або залучення нових осіб у відповідному процесуальному статусі. Зазначене підтверджується позицією Верховного суду України, викладеною у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», яка визначає, що при пред'явленні позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначено в ньому. Виходячи з викладеного, та враховуючи те, що сторона позивача за зустрічним позовом під час розгляду справи не заявила відповідного клопотання про заміну відповідача (фізичної особи, на належну - орган державної влади), суд приходить до висновку, що позовна вимога визнання недійсним рішення органу державної влади не підлягає задоволенню, так як позов пред'явлено не до тієї особи. Окрім того, стороною позивача за зустрічним позовом, в порушення вимог ст. 10 ч.3 ЦПК України, не надано відповідних доказів та не обґрунтовано правових підстав для визнання Державного акту серії РІ № 217009 на право приватної власності на землю площею 5,814 га, яка розташована на території Володарської селищної ради Київської області, виданого на ім'я [PERSON] недійсним. Тому, оцінюючи подані докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним та вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed