Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач у лютому 2016 року звернувся до суду з указаним позовом, в якому зазначає, що йому на праві приватної власності належить 2/3 частини приватизованої однокімнатної квартири [ADDRESS]. Інша 1/3 частина квартири належить на праві власності [PERSON], який знявся з реєстрації і на даний час відсутні відомості про його місцезнаходження. У вищевказаній квартирі зареєстрований з 07.05.2005 року брат позивача [PERSON], що було ним здійснено лише для працевлаштування. Покійна мати сторін [PERSON], яка на момент реєстрації відповіжача була власником квартири, пожалівши його прописала його для працевлаштування. Відповідач у квартирі [ADDRESS] зявлявся час від часу і постійно не проживав. Натомість проживав він у будинку своєї співмешканки Раїси, з якою разом винаймали квартиру. Відповідач за умисне вбивство матері [PERSON] 21 липня 2012 року був засуджений вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 31 жовтня 2012 року до 9 років 6 місяців позбавлення волі. На цей час відповідач відбуває покарання, участі у витратах на утримання житла не приймає. Посилаючись на указані обставини, те, що у звязку з реєстрацією відповідача на нього нараховуються додаткові комунальні платежі, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенняму квартирі [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що після смерті матері [PERSON] у судовому порядку визнав право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], в якій вже близько двох років проживають його діти та онуки, які несуть витрати з оплати усіх комунальних платежів. Відповідач з 2012 року відбуває покарання за убивство їх матері, місце перебування іншого брата [PERSON] йому невідомо. Відповідач у судове засідання засідання не зявився, на час розгляду справи утримується у дільниці СІЗО при Сумській виправній колонії ДПтС України в Сумській області № 116, від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій він також повідомив, що проти позову не заперечує. Представник третьої особи Тростянецького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Сумській області в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив (а.с.44). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на пердмет спору, [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 21 червня 2013 року, яке набрало законної сили 05 вересня 2013 року, установлено факт належності на момент смерті [PERSON], яка померла 21 липня 2012 року, 2/3 частини однокімнатної квартири [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частини приватизованої однокімнатної квартири № 17, розташованої за адресою: вул. Машинобудівній, 16-а у м. Тростянець Сумської області(а.с. 27-31). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21 липня 2014 року за [PERSON] було зареєстроване на праві спільної часткової власності право на 2/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с.12). Як вбачається з копії будинкової книги, заведеної на спірну квартиру, відповідач [PERSON] з 07.12.2005 року зареєстрований у [INFO] (а.с. 9). Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 31 жовтня 2012 року [PERSON], [INFO], засуджений до покарання у виді 9 років, 6 місяців позбавлення волі і на час розгляду справи відбуває покарання у Сумській виправній колонії УДПтС в Сумській області № 116 (а.с. 11). Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються права власності та права користування житлом і на час виникнення регулюються норми\~Конституції України,\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника на житло на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК України). Частина ж 4 статті 156 ЖК України\~передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] не набув самостійного права на житло з підстав передбачених законом (право власності, найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо), з припиненням права власності на спірну квартиру його матері, яку він умисно позбавив життя і членом сімї якої він був на момент реєстрації у спірній квартирі, припинилось і його право як члена сім'ї на користування цією квартирою. Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалі від 6 листопада 2002 року, від 4 жовтня 2006 року, від 18 вересня 2008 року визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. З огляду на зазначене, та те, що відповідач не заперечив проти позову, що не суперечить закону і не порушує права та інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved