Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя у якому просить: 1) визнати транспортний засіб FORD MONDEO 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] ? спільним сумісним майном подружжя; 2) cтягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 1/2 частину вартості транспортного засобу FORD MONDEO 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , в рахунок компенсації права на належну частку [PERSON] , що складає 81 090 грн. (вісімдесят одну тисячу дев`яносто гривень); 3) cтягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликаються на те, що 01.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (актовий запис № 2976 від 01.10.2015 року). 22 січня 2021 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб було розірвано. 29.07.2020 року, під час перебування у шлюбі, сторонами набуто у власність транспортний засіб FORD MONDEO 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Даний транспортний засіб зареєстровано на позивача. Однак, відповідач одноосібно користується спільно нажитим майном, а саме згаданим транспортним засобом FORD MONDEO 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , та не надає доступу до нього позивачу. Відповідно до звіту про вартість майна від 08.02.2021, виготовленого фізичною особою - підприємцем [PERSON] , порівняльним методом, вартість автомобіля FORD MONDEO 2004 р.в. ДНЗ [NUMBER] , VIN код № [NUMBER] , становить 162 180,00 грн. Позивач вказує на те, що неодноразово намагалася мирним шляхом вирішити питання про поділ спільно набутого майна, проте згоди на добровільний поділ майна з відповідачем не досягнуто. Виходячи з вимог Цивільного та Сімейного кодексів України про рівність часток спільної сумісної власності, та враховуючи те, що відповідач одноосібно користується автомобілем та не надає до нього доступу, у позивача виникла необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки вказаного автомобіля в розмірі 81 090 грн. (162 180,00 грн.:2=81 090 грн.). У зв`язку із наведеним, [PERSON] просить позов задовольнити. 03.06.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду, визначено спрощений порядок розгляду справи, скеровано відповідне процесуальне рішення учасникам справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями рекомендованої кореспонденції та оголошеннями, в порядку ст.128 ЦПК України. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за його відсутності не скористався. Відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся в судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Позивач у судовому засіданні позов підтримала з мотивів наведених у ньому та просила його задовольнити. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. В повному обсязі дослідивши надані суду докази, всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши наведені учасниками справи норми права, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено наступні фактичні обставини. 01.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (актовий запис № 2976 від 01.10.2015 року). 22 січня 2021 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова шлюб було розірвано. 29.07.2020 року, тобто під час перебування у шлюбі, відповідно до реєстраційних документів, позивачем набуто у власність транспортний засіб FORD MONDEO 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Даний транспортний засіб зареєстровано на [PERSON] , тобто на позивача. Відповідно до звіту про вартість майна від 08.02.2021, виготовленого фізичною особою - підприємцем [PERSON] , порівняльним методом, вартість транспортного засобу марки FORD MONDEO 2004 р.в. ДНЗ [NUMBER] , VIN код № [NUMBER] , становить 162 180,00 грн. 1/2 частки вказаного автомобіля становить 81 090 грн. (162 180,00 грн.:2=81 090 грн.). Позивач стверджує, що транспортний засіб перебуває у володінні відповідача, а тому просить визнати транспортний засіб спільним сумісним майном подружжя та cтягнути з відповідача на її користь [PERSON] 1/2 частину вартості автомобіля, в рахунок компенсації права на належну їй частку, що складає 81 090 грн. (вісімдесят одну тисячу дев`яносто гривень). В ході судового розгляду суду не подано жодного доказу який доводить, що: -позивач зверталася до відповідача з вимогою про повернення транспортного засобу; -транспортний засіб перебуває у користуванні відповідача; -позивач позбавлена можливості розпоряджатися транспортним засобом; -відповідач оспорює право позивача на володіння та розпорядження транспортним засобом. Наведені обставини підтверджуються наступними дослідженими та перевіреними судом доказами. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 січня 2021 року розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль FORD MONDEO 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , зареєстрований 29.07.2020 року на ім`я [PERSON] . Відповідно до звіту про вартість майна від 08.02.2021, виготовленого фізичною особою - підприємцем [PERSON] , порівняльним методом, вартість автомобіля марки FORD MONDEO 2004 р.в. ДНЗ [NUMBER] , VIN код № [NUMBER] , становить 162 180,00 грн. Норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги При ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно, відповідно до зазначених положень та їх право на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. №11, визначають, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі рухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Водночас, будь-яких доказів щодо того, що відповідач одноосібно користується спільно нажитим майном, а саме транспортним засобом FORD MONDEO 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та не надає доступу до спірного транспортного засобу суду не надано. Також суду не надано жодного доказу з приводу того, що позивач зверталася до відповідача з вимогою про повернення транспортного засобу, який відповідно до реєстраційних документів, належить виключно їй. Крім того, суду не подано жодних доказів з приводу того, який обсяг становить і з чого складається спільне майно подружжя, набуте за час перебування у шлюбі. Отже, суду не відомо яке майно подружжя підлягає поділу, його обсяг, перелік, вартість тощо. Також суду не надано жодних доказів з приводу того, яким чином після розірвання шлюбу подружжя проводило або намагалося провести поділ спільного майна. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що після розірвання шлюбу, транспортний засіб залишився зареєстрований за позивачем, як за єдиним власником. В свою чергу, вимога, про визнання транспортного засобу спільним сумісним майном подружжя фактично є вимогою про зменшення частки позивача у праві володіння автомобілем. Разом з тим, являючись єдиним власником транспортного засобу, позивач вправі самостійно вирішити питання стосовно внесення змін у реєстраційні документи або відчуження на користь відповідача належної їй частки транспортного засобу. Більше того, в ході судового розгляду не здобуто жодного доказу з приводу того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у володінні або розпорядженні автомобілем, зокрема заперечує проти його відчуження на користь третіх осіб задля отримання грошових коштів від його реалізації та подальшого поділу цих коштів між колишнім подружжям. Таким чином, фактично встановлено відсутність будь-яких перешкод у реалізації позивачем права на розпорядження даним автомобілем, що зокрема випливає із того, що матеріали справи не містять жодного доказу з приводу того, що позивач зверталася до відповідача з вимогою про повернення належного їй, згідно реєстраційних документів, автомобіля або у будь-який інший спосіб намагалася реалізувати своє право власності. Оцінюючи позовну заяву з точки зору обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд враховує нижченаведене. Спосіб захисту повинен: а) відповідати змісту порушеного права (матеріально-правова вимога повинна співвідноситись із обставинами порушення права чи законного інтересу); б) забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову (в результаті виконання рішення суду особа фактично повернеться в той стан, в якому перебувала до моменту порушення її права чи законного інтересу). Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Правовідносини у даній справі вказують на те, що спір пов`язаний з реалізацією позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна - автомобіль. Водночас, матеріали справи не містять жодного доказу з приводу того, що право власності позивача оспорюється відповідачем. Крім того, доказів того, що автомобіль який належить позивачу вибув з її володіння поза її волі або використовується відповідачем в ході розгляду справи не здобуто. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Натомість заявляючи вимогу про визнання транспортного засобу спільним майном подружжя, позивач по суті просить суд зменшити обсяг своїх прав, адже задоволення даної вимоги зменшить її частку у праві власності на автомобіль. Таким чином, звертаючись до суду за захистом порушеного права власності, позивач фактично просить зменшити обсяг цих прав. Крім того, за відсутності доказів того, що автомобіль перебуває у володінні відповідача та ним використовується, в ситуації коли позивач, згідно реєстраційних документів є повноцінним власником транспортного засобу та не пред`являв відповідачу жодних вимог, зокрема щодо повернення автомобіля, суд не знаходить законних підстав для стягнення з відповідача Ѕ вартості об`єкта нерухомого майна. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вищенаведеного, оцінюючи в цілому докази по справі, беручи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги звернені до відповідача є необґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду не здобуто жодного доказу з приводу того, що відповідач оспорює те, що транспортний засіб FORD MONDEO 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя, або ж відповідач перешкоджає позивачеві користуватися чи розпоряджатися спірним майном, яке документально належить виключно позивачу, а також суду не представлено жодного доказу з приводу того, що на даний час транспортний засіб перебуває у володінні чи користуванні відповідача. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed