Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що з 18.08.1988 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] З 26.01.1990 р. були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS]. Крім нього та дружини у спірній квартирі ніхто не проживав та не був зареєстрований. 27.01.1993 р. вони з дружиною подали заяву до керівника Управління комунальної власності та приватизації Сумського міськвиконкому з метою отримання у приватну спільну сумісну власність квартиру, у які вони проживали. Рішенням № 112 від 01.03.1993 р. виконавчого комітету Сумської міської ради їх заява була задоволена. Згідно додатку № 21 до рішення міськвиконкому № 112 від 01.03.1993 р. квартира [ADDRESS] приватизована у спільну сумісну власність. 15.03.1993 р. головою міськвиконкому було видано свідоцтво про право власності на житло. Відповідно до цього Свідоцтва Виконавчий комітет Сумської міської ради народних депутатів посвідчив, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї. [INFO] р. його дружина [PERSON] померла. Він, як єдиний спадкоємець, реалізуючи своє право на спадщину за законом, звернувся до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак під час вивчення наданих ним необхідних документів з'ясувалося, спірна квартира була приватизована шляхом передачі у спільну сумісну власність йому та його дружині [PERSON], але його прізвище чомусь не вписали у свідоцтво про право власності на житло. У зв'язку з цим, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадину за законом. Просить суд: визнати за ним право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], набуте в результаті приватизації, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1993 р., виданого згідно рішення Сумського міськвиконкому від 01.03.1993 р. № 112. У судове засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача Сумської міської ради у судове засідання не з'явився. Будь-яких клопотань про відкладення у цей день від них не надійшло. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що з 18.08.1988 р. позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.08.1988 р. /а.с.7/. Згідно Довідки від 27.01.1993 р. № 7 про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення у квартирі (будинку) за адресою: [ADDRESS] мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] та [PERSON] /а.с.8/. 27.01.1993 р. позивач [PERSON] разом з дружиною [PERSON] звернулися з заявою до Управління комунальної власності та приватизації Сумського міськвиконкому з метою передачі їм приватну спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] /а.с.10/. Згідно Додатку № 21 до Рішення міськвиконкому № 112 від 01.03.1993 р. квартира [ADDRESS] приватизована у спільну сумісну власність /а.с.11-12/. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1993 р. виданого Виконавчим комітетом Сумської міської Ради народних депутатів, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,57 кв.м. належить на праві приватної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї /а.с.14/. [INFO] р. [PERSON] померла у віці 68 років, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого Ковпаківським районним у місті Суми відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 325 /а.с.15/. Позивач [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дружини, однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, наймач жилого приміщення у будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Правові основи приватизації житла, що знаходиться у державній власності його подальшого використання і утримання визначено ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закону). Статтями 1-2 Закону встановлено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 8 Закону передбачено, що передача займаних квартири (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 345 ЦК України право власності набувається в разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі ж спільної сумісної власності, частки взагалі не визначаються (ч. 1 ст. 368 ЦК України), але при виділі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, кимсь із співвласників, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України).

Outcome: approved