Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 18.11.2011 року постановою державного виконавця ВДВС у Зарічному районі м. Суми накладено арешт на все його майно під час примусового виконання вимоги УПФУ в Ковпаківському районі м. Суми про стягнення з нього заборгованості в розмірі 682,86 грн. та постанови ВДАІ з обслуговування м. Суми та АТІ УМВС України в Сумській області на користь держави штрафу в розмірі 102 грн. Вказані виконавчі документи ним були виконані в повному обсязі. При зверненні до нотаріуса у звязку з наміром провести відчуження належної йому квартири він дізнався про те, що державним виконавцем не вирішене питання про зняття арешту. Тому просить скасувати арешт належного йому майна, накладений за постановою державного виконавця від 18.01.2011 року у виконавчому провадженні № 23735383. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник ВДВС Сумського міського управління юстиції при вирішенні позову покладається на розсуд суду. Інші сторони повідомлені про час та місце розгляду справи, але їх представники до суду не зявилися. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази подані сторонами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цих Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (ч.ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження»). З повідомлення ВДВС Сумського міського управління юстиції (а.с. 9) судом встановлено, що на виконанні у відділі перебували виконавчі документи про стягнення коштів з [PERSON] А саме: - вимога Ф-1207-У від 16.11.2010 року видана УПФУ в Ковпаківському районі м. Суми про стягнення заборгованості в розмірі 682,86 грн. Дане виконавче провадження завершене 04.02.2011 року на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». В рамках даного виконавчого провадження було прийняте рішення про накладення арешту на майно [PERSON] - постанова ВМ1000614 від 19.09.2010 року видана ВДАІ з обслуговування м. Суми та АТІ УМВС України в Сумській області по стягнення штрафу на користь держави в розмірі 102 грн. Дане виконавче провадження було завершене 01.02.2012 року на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». З витягу з реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с. 8) вбачається, що за постановою №23735283 від 08.01.2011 року державного виконавця Зарічного ВДВС [PERSON] накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] . Відповідно до наведеного вище повідомлення ВДВС за даними ЄДРВП за позивачем не рахується боргових зобовязань. Відповідно до положень ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» і розяснення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За ч.5 ст. 60 вищезазначеного Закону, у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За змістом згаданих норм, під час вирішення такого спору зясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у звязку з чим зазначені вимоги є приватноправовими. Сторонами у справах за такими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо вони виникають з цивільних правовідносин. Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не повязані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження посадовими особами органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Судом встановлено, що в ВДВС відсутнє незавершене виконавче провадження, у якому позивач оскаржував арешт від 18.01.2011 року. Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами у справі відсутній спір про право власності на будь-яке майно і таке право ВДВС Сумського МУЮ не оспорюється, при цьому відповідач по справі не є ні стягувачем, ні боржником, суд вважає, що позивач не вірно обрав спосіб захисту свого цивільного права. Враховуючи наведені обставини, суд вважає що відсутні підстави визначені законом для задоволення вимог позивача, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed