Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» ( далі - ТОВ «ВЕЛЛФІН») звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики № 22053 від 14.03.2016 в розмірі 47128,80 грн., відшкодувати судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 14.03.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] укладено Договір позики № 22053, відповідно до умов якого останньому на умовах строковості, зворотності та платності були надані грошові кошти в розмірі 1100,00 грн. Згідно п. 1.5 Договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до умов: 1,8 процента від суми позики, але не менше 40,00 грн. за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики; 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк позики, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань. Взяті на себе зобов`язання за договором фінансова установа ТОВ «ВЕЛЛФІН» виконало своєчасно та повністю, надавши [PERSON] суму позики шляхом перерахування на картковий рахунок останнього. В свою чергу відповідач [PERSON] кредитні кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду із позовом. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не подали. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14.03.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] укладено Договір позики № 22053, відповідно до умов якого останньому на умовах строковості, зворотності та платності були надані грошові кошти в розмірі 1100,00 грн. Відповідно до п. 1.3 договору позики, позика надається строком на 30 днів. Пунктом 1.4 договору позики встановлено, що дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем. Згідно п. 1.5 Договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до умов: 1,8 процента від суми позики, але не менше 40,00 грн. за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики; 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк позики, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань. Відповідно до розрахунку заборгованості розмір заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем становить 47 128,80 грн., з яких 1100 грн. - сума основного боргу, 46 028,80 грн. - заборгованість за відсотками. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками,а позичальник зобов`язуєтьсяповернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Зважаючи на вищенаведене, вбачається, що в порушення умов договору відповідач [PERSON] зобов'язання за договором позики належним чином не виконав. Судом встановлено, що заборгованість відповідача [PERSON] станом на 04.04.2019 року становить 47 128,80 грн., яка складається з суми основного боргу в розмірі 1100 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 46 028,80 грн. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій посилаючись на положення ст. 267 ЦК України просив відмовити ТОВ «ВЕЛЛФІН» в позові. Відповідно до матеріалів справи 27.04.2019 року представник позивача звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з урахуванням строків позовної давності, та зважаючи на те, що договір позики був укладений між сторонами 14.03.2016 року, строк повернення позики згідно договору позики (п. 1.3) становить 30 днів, тобто до 14.04.2016 року, вбачається, що позивачем при зверненні до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було пропущено строк звернення до суду. Пропуск позивачем строку позовної давності є підставою для відмови позивачу в позові. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики № 22053 від 14.03.2016 в розмірі 47128,80 грн, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed