Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідачки 273630,12 рублів РФ, в тому числі 181000 рублів РФ - основний борг, 92630,12 рублів РФ - відсотки відповідно до офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник [PERSON] посилається на те, що в травні 2008 року позивач [PERSON] передав у борг відповідачці [PERSON] грошовими переказами кошти в сумі 181 000,00 рублів Росії, а саме: 22.05.2008 року здійснено переказ на суму 70 000,00 рублів Росії, 23.05.2008 року здійснено переказ на суму 70 000,00 рублів Росії, 26.05.2008 року здійснено переказ на суму 41 000,00 рублів Росії. Представник [PERSON] вказує, що зазначені грошові кошти були отримані [PERSON] згідно договору позики, укладеного в усній формі за допомогою телефонного зв'язку. На підтвердження фактичної передачі грошей від [PERSON] [PERSON] представник позивача посилається на заяви на відправлення переказу та прибуткові ордери, а також на повідомлення банку, які підтверджують факт виплати грошей. Представник позивача зазначає, що 13.05.2012 року [PERSON] направив відповідачці [PERSON] листа із вимогою про повернення боргу, однак поштове відправлення було повернуто йому у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Викладені обставини зумовили звернення [PERSON] до суду із даним позовом. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] у судове засідання з'явилася, позов не визнала, у наданому суду запереченні вказувала, що у 2008 році в неї працювала няня [PERSON], яка доглядала за дітьми відповідачки. Приблизно у травні місяці 2008 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з проханням отримати грошовий переказ та пояснила, що вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянином Російської Федерації [PERSON] та його друг має намір надати [PERSON] матеріальну допомогу. При цьому, у разі якщо переказ отримує громадянин України сума комісії за пересилання грошей буде значно меншою. Відповідачка вказувала, що 22.05.2008 року, 23.05.2008 року, 26.05.2008 року вона дійсно отримала у Одеському обласному управлінні ВАТ «Ощадбанк» грошові кошти, які вона не перераховувала і одразу ж віддала [PERSON]. Остання, з її слів, передала ці кошти [PERSON] з яким разом мешкала у м. Одесі. [PERSON] наполягає на тому, що вона ніколи не бачила [PERSON], не знайома із ним, жодного разу не спілкувалась з позивачем, ніяких угод з ним не укладала. Посилаючись на не укладання договору позики, а також на сплив строку звернення до суду, [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідачки [PERSON], її представників, показання свідка, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні 22.05.2008 року [PERSON] було здійснено переказ [PERSON] на суму 70 000,00 рублів Росії, про що свідчить копія прибуткового касового ордеру № 641 від 22.05.2008 року та заяви на відправлення переказу системи грошових переказів «Близько». 23.05.2008 року позивачем здійснено переказ [PERSON] на суму 70 000,00 рублів Росії, що підтверджується копією прибуткового касового ордеру № 646 від 23.05.2008 року та заяви на відправлення переказу системи грошових переказів «Близько». 26.05.2008 року [PERSON] переказав [PERSON] ще 41 000,00 рублів Росії згідно прибуткового касового ордеру № 657 від 26.05.2008 року та заяви на відправлення переказу системи грошових переказів «Близько», копії яких наявні в матеріалах справи. Факт одержання зазначених грошових коштів у відділенні Ощадного банку України відповідачкою не заперечувався. У судовому засіданні [PERSON] пояснила суду, що у 2008 році в неї працювала няня [PERSON]. Приблизно у травні місяці 2008 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з проханням отримати грошовий переказ та пояснила, що вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянином Російської Федерації [PERSON] та його друг з Росії має намір надати [PERSON] матеріальну допомогу. При цьому, у разі якщо переказ отримує громадянин України сума комісії фінансової установи за пересилання грошей буде значно меншою. [PERSON] повідомила суду, що вона дійсно отримала у Одеському обласному управлінні ВАТ «Ощадбанк» зазначені вище грошові кошти, які вона не перераховувала і одразу ж віддала [PERSON]. Остання, з її слів, передала ці кошти [PERSON] з яким разом мешкала у м. Одесі. У судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON], яка повідомила суду, що вона дійсно працювала нянею у [PERSON], з якою у неї склалися дружні стосунки. [PERSON] вказувала, що у 2008 році вона мешкала у м. Одесі разом із громадянином РФ [PERSON] без реєстрації шлюбу. [PERSON] звернулась до [PERSON] з проханням отримати грошові перекази на своє ім'я та пояснила, що ці кошти висилає [PERSON] його друг з Росії в якості матеріальної допомоги, однак переказ має бути здійснений на ім'я громадянина України щоб зменшити витрати на комісію фінансової установи за пересилання грошей. Свідок [PERSON] зазначала, що зазначені грошові кошти [PERSON] отримала, передала [PERSON], а остання передала їх [PERSON] Судом також встановлено, що 11.05.2012 року [PERSON] склав та 13.05.2012 року надіслав листа на ім'я [PERSON], в якому вимагав повернути 181000 рублів, одержаних у борг [PERSON] (а.с. 8). Положення ст. 509 ЦК України визначають поняття зобов'язання та підстави його виникнення. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів або інших правочинів. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що у порушення ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики у письмовій формі, в якому були б погоджені його істотні умови, не укладався, розписка [PERSON] не складалася. Наявні в матеріалах справи документи підтверджують лише факт отримання [PERSON] 181000 рублів, проте всупереч вимог вказаної вище ст. 60 ЦПК України представник позивача не надав суду належних доказів на підтвердження факту укладання між [PERSON] та [PERSON] саме договору позики, який передбачає обов'язок щодо повернення цих коштів, адже грошові кошти могли бути переказані і в якості матеріальної допомоги, благодійництва тощо. У судовому засіданні представник [PERSON] пояснив, що дійсно [PERSON] з [PERSON] особисто не знайомий, ніколи її не бачив, однак домовлявся про надання позики усно у телефонній розмові, при тому, що [PERSON] категорично заперечувала факт будь якого спілкування із [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, позов [PERSON] є необґрунтованим, не доведеним та судом не задовольняється. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed