Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позивач ТОВ «АПС ПАУЕР ТЕХНОЛОДЖИ» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за надання послуг з централізованого опалення, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач проводить господарську діяльність з виробництва теплової енергії на установках з використанням альтернативних джерел енергії, має ліцензію на виробництво теплової енергії № 1553 від 15 вересня 2016 року, ліцензію на постачання теплової енергії № 179-теп від 06 жовтня 2016 року, ліцензію на транспортування теплової енергії № 179-теп від 06 жовтня 2016 року. Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 831 від 14 листопада 2017 року ТОВ «АПС ПАУЕР ТЕХНОЛОДЖИ» було визначено виконавцем послуг із централізованого опалення житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 09 грудня 2017 року між ТОВ «АПС ПАУЕР ТЕХНОЛОДЖИ» та [PERSON] укладено договір про надання послуг з централізованого опалення. Так, у період з листопада 2017 року по березень 2020 року позивачем було надано послуги з централізованого опалення за місцем проживання відповідача на суму 37\~470 грн. 06 коп., з яких сплачено 4 350 грн. 00 коп., таким чином станом на 30 вересня 2020 року заборгованість відповідача за надані йому послуги з централізованого опалення становить 33 120 грн. 06 коп. Оскільки по теперішній час відповідач не здійснив повної оплати за фактично надані йому послуги за спожиту теплову енергію, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «АПС ПАУЕР ТЕХНОЛОДЖИ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, за період з листопада 2017 року по березень 2020 року у розмірі 33\~120 грн. 06 коп., а також судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні 15 березня 2021 року представник позивача [PERSON] підтримав вимоги викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити у повному обсязі, зазначив, що з відповідачем укладено договір на погашення заборгованості за послуги централізованого опалення від 06.04.2021 року, проте, у зв`язку із значною сумою заборгованості відповідача перед позивачем наполягав на винесенні судового рішення, оскільки має сумніви щодо виконання відповідачем умов договору реструктуризації заборгованості. У судовому засіданні 15 березня 2021 року відповідач підтвердив наявність значної суми заборгованості за послуги централізованого опалення та пояснив, що такий борг утворився у зв`язку із тяжким матеріальним становищем, оскільки від є пенсіонером, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, однак зазначив, що має намір сплатити заборгованість за надані послуги з централізованого опалення у повному обсязі відповідно до умов укладеного договору реструктуризації заборгованості. Представник позивача письмово підтримав вимоги позовної заяви, просив позов задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Від відповідача надійшла заява в якій він просив розглянути справу за його відсутності та у зв`язку із тим, що між сторонами укладено договір про реструктуризацію залишити справу без розгляду, у разі прийняття судом рішення звільнити його від сплати судового збору, оскільки він є пенсіонером та багатодітним татом. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення сторін, суд дійшов висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що ТОВ «АПС ПАУЕР ТЕХНОЛОДЖИ» проводить господарську діяльність з виробництва теплової енергії на установках з використанням альтернативних джерел енергії, має ліцензію на виробництво теплової енергії № 1553 від 15 вересня 2016 року, ліцензію на постачання теплової енергії № 179-теп від 06 жовтня 2016 року, ліцензію на транспортування теплової енергії № 179-теп від 06 жовтня 2016 року (а. с. 13-14). Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 831 від 14 листопада 2017 року ТОВ «АПС Пауер Технолоджи» було визначено виконавцем послуг із централізованого опалення житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15-16). Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось у судовому засіданні відповідачем, що 09 грудня 2017 року між ТОВ «АПС ПАУЕР ТЕХНОЛОДЖИ» та [PERSON] укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до умов договору позивач зобов`язався своєчасно надавати відповідачу послуги з централізованого опалення, а відповідач зобов`язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами і на умовах, передбачених договором (а. с. 8-9). У період з листопада 2017 року по березень 2020 року позивачем було надано послуги з централізованого опалення за місцем проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] на суму 37\~470 грн. 06 коп., з яких сплачено 4\~350 грн. 00 коп. Відповідач свої зобов`язання по оплаті послуг з централізованого опалення не виконує, не здійснив повної оплати за фактично надані йому послуги за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим, станом на 30 вересня 2020 року, виникла заборгованість у розмірі 33\~120 грн. 06 коп. (а. с. 22). Пунктом 9 укладеного між сторонами договору про надання послуг з централізованого опалення від 09 грудня 2017 року визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (а. с. 9). Згідно із ч. 4 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання», у разі відсутності для суб`єкта господарювання встановленого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також для потреб населення тарифи на теплову енергію встановлюються на рівні 90 відсотків середньозваженого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб відповідної категорії споживачів. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 676\~затверджено «Положення про Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження», відповідно до якого Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України (Держенергоефективності) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України\~Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива. Частиною 11\~статті 20 Закону України «Про теплопостачання»\~передбачено, що для встановлення тарифу на теплову енергію, тарифу на виробництво теплової енергії суб`єкт господарювання, що здійснює виробництво теплової енергії на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, подає органу, уповноваженому встановлювати такі тарифи, заяву із зазначенням розміру тарифу, розрахованого відповідно до частини четвертої та/або п`ятої цієї статті. Згідно із ч. 12\~ст. 20 Закону України «Про теплопостачання»\~якщо уповноважений орган протягом 30 календарних днів з дня надходження заяви не встановлює розмір тарифу, розрахованого відповідно до частини четвертої та/або п`ятої цієї статті, або не надає вмотивовану відмову у його встановленні, вважається, що суб`єкту господарювання, що здійснює виробництво теплової енергії на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, встановлено розмір тарифу, розрахований таким суб`єктом господарювання відповідно до частини четвертої та/або п`ятої цієї статті та поданий у заяві. Копія заяви (опису документів) з відміткою про дату їх надходження є підтвердженням подання уповноваженому органу заяви та розрахунків розміру тарифу. Враховуючи викладене, діяли наступні тарифи: з 05 грудня 2017 року до 27 квітня 2018 року\~у розмірі 1164,5 грн./Гкал з ПДВ; з 28 квітня 2018 року до 08 серпня 2018 року\~у розмірі 1189,404 грн./Гкал з ПДВ; з 09 серпня 2018 року до 26 жовтня 2018 року\~у розмірі 1272,50 грн./Гкал з ПДВ; з 27 жовтня 2018 року до 26 січня 2019 року\~у розмірі 1253,75 грн./Гкал з ПДВ; з 27 січня 2019 року до 30 березня 2019 року\~у розмірі 1291,66 грн./Гкал з ПДВ; з 29 серпня 2019 року до 18 грудня 2019 року\~у розмірі 1400 грн./Гкал з ПДВ; з 19 грудня 2019 року до 25 січня 2020 року\~у розмірі 1490,03 грн./Гкал з ПДВ; з 26 січня 2020 року до 31 березня 2020 року\~у розмірі 1477,90 грн./Гкал з ПДВ. Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. На підставі\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 530\~ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.\~610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Враховуючи вищевикладене, наявні в матеріалах справи докази, а також те, що відповідачем фактично послуги, які надаються позивачем, споживаються, своєчасно їх оплату він не здійснює, що також було підтверджено відповідачем у судовому засіданні 15 березня 2021 року та зазначено про неможливість своєчасної оплати за послуги з централізованого опалення у зв`язку із тяжким матеріальним становищем, суд дійшов висновку, що на цей час відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати боргу також з врахованням можливість укладання між сторонами договору про реструктуризації заборгованості, а тому заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з листопада 2017 року по березень 2020 року у розмірі 33\~120 грн. 06 коп., підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, то суд дійшов такого висновку. Положеннями\~ст. 141 ЦПК України\~визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову\~на позивача, у разі частково задоволення позову\~на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Держава несе частину тих судових витрат щодо яких у законодавстві для різних категорій осіб передбачено звільнення від сплати судових витрат. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави»\~(в редакції\~постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 р. № 155) коли обидві сторони у цивільній або адміністративній справі звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в їх фактичному розмірі, але не більше граничних розмірів компенсації таких витрат згідно з додатком; компенсація судових витрат особам, які їх зазнали, здійснюється шляхом перерахування коштів на їх поточні рахунки в банківських установах; підставою для компенсації судових витрат є судове рішення. Верховний Суд у постанові від 01.03.2017 року у справі 6-152цс17 роз`яснив, що коли рішення ухвалене на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору, ці витрати компенсуються за рахунок держави. При розгляді клопотання відповідача про звільнення від сплати судового збору суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки відповідачем не наведено обґрунтованих доводів його звільнений від сплати судового збору. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2102 грн. 00 коп., який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду (а. с. 7).

Outcome: approved