Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач у травні 2018 року, звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ТОВ «Максус Лізінг», в якій прохає визнати договір фінансового лізингу недійсним, стягнути сплачені ним кошти у сумі 48500 гривень та відшкодувати завдану йому моральну шкоду у сумі 8000 гривень (а.с. 1-6). В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. 17 травня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 01790, який він уклав з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб. В мережі Інтернет він знайшов оголошення про продаж автомобіля [PERSON], 2015 року випуску, у комплектації Lux, вартістю 97000 гривень. При розмові з представником відповідача йому було повідомлено, що дійсно, такий транспортний засіб є в наявності та йому необхідно сплатити аванс у розмірі 50% від вартості автомобіля у сумі 48500 гривень. Того ж дня він сплатив 48500 гривень на рахунок відповідача та надав відповідну квитанцію. В офісі відповідача йому надали договір, в якому були зазначені зовсім інші відомості, ніж ти, які повідомив йому відповідач напередодні. Однак, йому пояснили, що це проста формальність, яка не буде впливати на умови договору і після підписання всіх необхідних заяв йому буде доставлено обіцяний транспортний засіб. Наступного дня йому повідомили, що в автомобілі виявлені технічні недоліки, тому йому треба почекати 5 днів, однак і через 5 днів автомобіль не доставили. Йому зателефонували та запропонували інший автомобіль набагато дорожчий від первісного. На його відмову йому було запропоновано розірвати договір. Проте, проконсультувавшись та уважно вивчивши договір, він зрозумів, що його ввели в оману, оскільки в договорі були включені несправедливі умови, які полягали в тому, що після розірвання договору він повинен сплатити штраф у розмірі 80% сплаченої суми, а також 20% від залишеної суми. Отже, можливості розірвати фінансове зобовязання без втрати ним коштів умови договору не передбачають, що є порушенням його прав, як споживача. Діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у погіршенні самопочуття, втраті спокою, яку він оцінює у 8000 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач, вважається таким, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але його представник у судове засідання не зявився, письмових заяв та клопотань суду не надав (а.с. 47-48). Представник позивача не заперечувала проти розгляду справи за відсутності представника відповідача та ухвалення заочного рішення. З цих підстав суд, спираючись на норми ст.ст. 197, 223 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку, за відсутності представника відповідача та ухвалив рішення. Перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 травня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізінг» укладено договір фінансового лізингу № 01790, на підставі якого [PERSON] прохав надати йому у власність транспортний засіб Dawoo Lanos, комплектації люкс, з обємом двигуна 1,5 л., вартістю 97000 гривень (а.с. 25). В той же день [PERSON] сплачено аванс в розмірі 48500 гривень, що складає 50% від повної вартості транспортного засобу (а.с. 26). Отже, волевиявлення [PERSON] було направлено на придбання у власність транспортного засобу Dawoo Lanos, комплектації люкс, з обємом двигуна 1,5 л., вартістю 97000 гривень. Проте, в повному тексті договору фінансового лізингу № 01790 від 17 травня 2018 року предметом лізингу зазначений інший транспортний засіб Wolksvagen Golf Trendline з обємом двигуна 1,4 л вартістю 482078 гривень (а.с. 17-24). Відповідно до п. 12.1 цього Договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 1.4, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Пунктом 9.1 Договору визначено, що комісія за організацією Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості Предмету Лізингу в розмірі 10%, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Відповідно до п. 9.6 Договору, кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання Предмета Лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується по даному договору у наступному порядку: - Комісія за організацію Договору; - Авансовий платіж. Нормою статті\~18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»,\~продавець (виконавець,\~виробник)\~не повинен\~включати у\~договори із\~споживачем умови,\~які є\~несправедливими.\~Несправедливими є,\~зокрема,\~умови договору\~про надання\~можливості продавцю\~(виконавцю,\~виробнику)\~не повертати\~кошти на\~оплату,\~здійснену споживачем,\~у разі\~відмови споживача\~укласти або\~виконати договір,\~без встановлення\~права споживача\~на одержання\~відповідної компенсації\~від продавця\~(виконавця,\~виробника)\~у зв'язку\~з розірванням\~або невиконанням\~ним договору; встановлення\~вимоги щодо\~сплати споживачем\~непропорційно великої\~суми компенсації\~(понад\~п'ятдесят\~відсотків вартості\~продукції)\~у разі\~невиконання ним\~зобов'язань\~за договором; надання\~продавцю (виконавцю,\~виробнику)\~права розірвати\~договір із\~споживачем на\~власний розсуд,\~якщо споживачеві\~таке право\~не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті\~203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає , зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Позивач виявив бажання придбати у власність транспортний засіб Dawoo Lanos вартістю 97000 гривень в лізинг і з цією метою сплатив аванс в розмірі 50% від його вартості. Проте, відповідач надав позивачу договір лізингу, де вказав не той предмет лізингу, який бажав отримати позивач, та зовсім інші умови, тим самим свідомо увів позивача в оману. Крім того, включив у договір фінансового лізингу несправедливі умови, які фактично позбавити позивача можливості розірвати договірні зобовязання не втрачаючи грошові кошти. З цих підстав позовні вимоги про визнання договору фінансового лізингу та стягнення сплачених за ним грошових коштів у сумі 48500 гривень підлягають задоволенню. Своїми неправомірними діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яка полягала в тому, що позивачу не було повернуто сплачені грошові кошти, за допомогою яких позивач мав намір на реалізацію своїх планів у майбутньому. Суд вважає, що 2000 гривень буде достатньою сумою на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу діями відповідача. На виконання приписів ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави у розмірі 1409 гривень 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial