Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 5 квітня 2014 року у розмірі 51\~641,78 грн. Свої вимоги мотивує тим, що між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 50\~000,00 грн., які останній зобов`язувався повернути кошти за першою вимогою. 7 травня 2019 року позивач направив відповідачу лист-вимогу повернути грошові кошти, отримані за позикою, протягом 3 календарних днів з моменту отримання (08 травня 2019 року). Однак, до цього часу, кошти не повернуті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач та його представник проти позову заперечили. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 9 липня 2020 року скасовано заочне рішення у вказаній справі, призначено судове засідання на 28 вересня 2020 року. Протокольною ухвалою головуючого від 28 вересня 2021 року відкладено розгляд справи до 9 листопада 2020 рокуза клопотанням представника відповідача. 9 листопада 2020 року відкладено розгляд спарви до 13 січня 2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Протокольною ухвалою головуючого від 13 січня 2021 року відкладено розгляд справи за клопотанням представника відповідача до 5 лютого 2021 року. Ухвало. Зарічного районного суду м. Суми від 5 лютого 2021 року призначено у справі почеркознавчу експертизу. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2021 року поновлено провадження для вирішення клопотання експерта, призначено судове засідання на 29 березня 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 29 березня 2021 року відкладено розгляд спарви за клопотанням представника відповідача до 18 травня 2021 року. Ухвалою від 18 травня 2021 року призначено у справі почеркознавчу екпертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 липня 2021 року поновлено провадження, призначено судове засідання на 16 вересня 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 16 вересня 2021 року відкладено розгляд справи за клопотанням представника відповідача до 21 жовтня 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 31 жовтня 2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 30 листопада 2021 року у зв`язку з допитом відповідача в якості свідка та визнання явки позивача обов`язковою. Протокольною ухвалою головуючого від 30 листопада 2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 13 грудня 2021 року за клопотанням представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 5 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу 50\~000,00 грн., які останній зобов`язувався повернути на першу вимогу, що підтверджується копією розписки (а.с.7). В процесі слухання справи відповідач посилався на те, що розписки він не писав, у зв`язку з чим судовм була призначена судова почеркознавча експертиза. Згідно висновку експерта №СЕ-19/119-21/6417-ПЧ від 9 липня 2021 року підпис від імені [PERSON] у розписці 5 квітня 2014 року, що розташований у нижньому правому куті у рядку «/ [PERSON] /», виконаний [PERSON] згідно зразків, наданих на екпертизу (Т.2 а.с. 58-68). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що в 2012 році працював торговим представником у ТОВ «Основа». За отриманий для реалізації товар писав розписку на суму вартості товару. Такі розписки писали всі торгові представники. Позивач був керівником відділу продажів, тому розписки писалися на його ім`я, фактично коштів не отримував. В 2017 році відповідач відправив весь наявний у нього товар на товариство та перестав з ними співпрацювати. Співпраця була за угодою. При здачі товару складом не весь товар був врахований, говорили про борг на суму 21\~000,00 грн. Однак, відповідачем, крім пояснень, не надано жодних доказів на підтвердження його перебування з товариством у трудових відносинах та наявності практики написання таких розписок усіма торговими представниками. Статтею 76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, відповідачем не надано доказів на спростування підписання ним договору позики. 7 травня 2019 року [PERSON] звернувся до відповідача з письмовим листом-вимогою, про повернення грошових коштів, отриманих [PERSON] за борговою розпискою від 5 квітня 2014 року протягом 3 календарних днів з моменту отримання листа (а.с.8). Як вбачається із роздруківки з сайту Укрпошти, повідомлення вручене відповідачу 8 травня 2019 року (а.с.12). Відповідач у встановлений термін (та на час розгляду справи - також) позику не повернув. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до частин першої і третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та Постанові Верховного Суду від 2 вересня 2020 року у справі №483/1953/16. Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218\~ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Тобто, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, та від 2 вересня 2020 року у справі №483/1953/16. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначаються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку, сума процентів за користування коштами становить 1\~102,74 грн., сума інфляційних збитків за період прострочення - 350,00 грн., 3% річних 189,04 грн. Таким чином судом встановлено, що право позивача порушене, відповідач належним чином не виконав умови договору, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved