Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що відповідно до заяви б/н від 17 грудня 2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% річних. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. В подальшому кредитний ліміт змінювався. Оскільки відповідачем не були виконані належним чином прийняті на себе зобов`язання за договором, станом на 30 листопада 2018 року утворилася заборгованість - 275927 грн. 34 коп., а тому просить стягнути на свою користь частину боргу по договору в сумі 113576,94 грн. та судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з`явився про місце, день та час розгляду справи сповіщений належним чином. Від нього надійшла письмова заява про слухання справи в його відсутність та підтримання позовних вимог, проти винесення заочного рішення не заперечує. В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, просили також застосувати позовну давність. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2019 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 11 лютого 2019 року. Протокольною ухвалою головуючого від 11 лютого 2019 року відкладено розгляд справи до 13 березня 2019 року за клопотанням відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 13 березня 2019 року відкладено розгляд справи до 8 квітня 2019 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 8 квітня 2019 року відкладено розгляд справи до 22 травня 2019 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 22 травня 2019 року відкладено розгляд справи до 12 липня 2019 року. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено під час розгляду справи, відповідно до договору № б/н від 17 грудня 2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 10). Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. З наданих позивачем розрахунків слідує, що станом на 30 листопада 2018 року заборгованість відповідача перед банком становить 275 927 грн. 34 коп., яка складається з: 3005,93 грн. - тіло кредиту; 266411,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6510,06 грн. - нарахованої пені; Позивач ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 113576,94 грн., з яких 3005,93 грн. - тіло кредиту, 110571,01 грн. - заборгованість по процентам за період з 17 грудня 2011 року по 31 січня 2017 року. Розмір відсоткової ставки в анкеті-заяві не зазначений. Позивач посилається на те, що відповідач ознайомлений з Тарифами, які є складовою частиною договору, в яких вказаний розмір процентної ставки. Однак наданий суду витяг з тарифів не містить підпису позичальника. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року. Таким чином, Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Тарифи не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Тарифи розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що в подальшому такі Тарифи не змінювались. Крім цього, встановлено, що процентна ставка протягом дії договору була змінена на підставі наказів банку, про що відповідач не повідомлявся. Верховним Судом України в правовій позиції викладеній в постанові від 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374 цс17, було зазначено, що у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Банком не надано суду належних та допустимих доказів повідомлення відповідача про розмір процентної ставки за користування кредитом та її подальше збільшення. Відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову на цій підставі. Як вбачається з розрахунку заборгованості, останній платіж був здійснений відповідачем 10 жовтня 2014 року. За змістом ч.1 ст.629 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ч.2 ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Аналогічна правова позиція висловлена в Великої Палати Верховного Суду у справах №444/9519/12 від 28 березня 2018 року та №713/182/17 від 04 липня 2019 року. Суд вважає дану правову позицію пріоритетною, оскільки вона висловлена Великою Палатою. Таким чином, суд вважає доведеним факт спливу позовної давності, оскільки останній платіж був проведений відповідачем 10 жовтня 2014 року, а до суду позивач звернувся 8 січня 2019 року. Таким чином, пропущений 3 річний строк з моменту коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed