Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Позивач у січні 2019 року звернувся до суду з цим позовом та просив ухвалити рішення суду, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 13.10.2011 року в сумі 23 437, 80 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 13.10.2011 року. [PERSON] отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір. Відповідно до умов зазначеного договору позивач свої зобов`язання перед відповідачем [PERSON] виконав в повному обсязі. Останній, в свою чергу, своєчасно не повертає АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитні кошти, своєчасно не сплачує відсотки за його користування та ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором. Станом на 25.12.2018 року заборгованість становила 23 437, 80 грн. з яких: тіло кредиту - 7 996, 06 грн., проценти за користування кредитом - 6 648, 66 грн., пеня за прострочене зобов`язання - 7 200, 80 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1092, 28 грн. З метою захисту своїх прав змушені звернутись до суду. У квітні 2019 року представник відповідача подав письмові пояснення, у яких заперечив щодо задоволення позову, посилаючись на те, що Умови та Правила надання банківських послуг, копії яких долучені до позовної заяви, не підписані відповідачем, а тому не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Крім того, на час укладення кредитного договору [PERSON] був неповнолітнім, у порушення вимог ч. 2 ст. 32, ч. 1 ст. 221, ч. 1 ст. 222 ЦК України батьки відповідача згоди на укладення такого кредитного договору [PERSON] не надавали, а тому кредитний договір вчинений [PERSON] за межами його цивільної дієздатності. 16.09.2019 року представник відповідача подав письмову заяву про застосування строків позовної давності, у якій вказав, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки як вбачається з наданих Банком розрахунків, позивачем нараховується заборгованість за кредитним договором з 13.12.2011 року, до суду із вказаним позовом Банк звернувся лише у січні 2019 року. Згідно довідки, наданої Банком, термін кредитної картки № [NUMBER] сплинув у вересні 2015 року, тобто Банк звернувся до суду з позовом із пропуском строку позовної давності (а.с. 66, 108). Представник позивача в судове засідання не прибув. В заяві просив справу розглянути без його участі, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав, викладених у письмових поясненнях та заяві щодо застосування строків позовної давності. З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 13.10.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (перейменовано на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») (надалі - Банк), укладено кредитний договір з [PERSON] згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5 000 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с. 8). У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно з наданого Банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 25.12.2018 року становила 23 437, 80 грн. з яких: тіло кредиту - 7 996, 06 грн., проценти за користування кредитом - 6 648, 66 грн., пеня за прострочене зобов`язання - 7 200, 80 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1092, 28 грн. (а.с. 7). На момент укладення 13.10.2011 року кредитного договору [PERSON] виповнилось 16 років (а.с. 25). 09.04.2019 року батьки відповідача [PERSON] та [PERSON] звернулись до Банку з претензією, у якій зазначили, що згідно ч. 2 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків або піклувальників, однак вказаний договір ними не схвалюється (а.с. 68). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.08.2019 року позовну заяву [PERSON] та [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору б/н від 13.10.2011 року - залишено без розгляду (а.с. 99). Судом також встановлено, що Банк неодноразово здійснював перевипуск кредитної картки, наданої відповідачу, останньою з яких є кредитна картка № [NUMBER] з терміном дії - до липня 2020 року, а тому посилання представника відповідача щодо спливу строку позовної давності на звернення до суду із зазначеним позовом, не заслуговують на увагу, оскільки такий строк, згідно положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, не сплинув. Розглядаючи спори про стягнення заборгованості за кредитним договором суди зобов`язані перевіряти відповідність вказаного договору вимогам Закону. За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Пунктом другим частини першої статті 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до частини першої статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Згідно з частиною першою статті 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Відповідно до вимог частин другої та четвертої статті 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. За змістом частини першої статті 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Відповідно до вимог частини другої статті 221 ЦК України у разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оскільки на момент укладення кредитного договору [PERSON] був неповнолітнім та не мав повної цивільної дієздатності, а батьками позичальника вказаний договір схвалено не було, тому кредитний договір не відповідає вимогам закону (ч. 2 ст. 203 ЦК України) й в силу положень частини другої статті 221 ЦК України є нікчемним, а відтак відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за нікчемним договором. Разом з цим, банк не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про стягнення безпідставно набутого майна згідно статті 1212 ЦК України. У зазначеному позові Банк не посилався на положення статті 1212 ЦК України, як на підставу позову, а суд, відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України, не вправі виходити за межі позовних вимог. Окрім цього, суд враховує правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року (справа № 342/180/17), які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом першої інстанції. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Умови і Правила не підписані позичальником не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору, а тому не підлягають стягненню проценти за користування кредитом, пеня та штрафи (фіксована та процентна складова). У справі, що розглядається, Умови та Правила надання банківських послуг [PERSON] не підписані, а тому вони не є складовою частиною кредитного договору б/н від 13.10.2011 року, укладеного з відповідачем. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Банку, оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України сплачені позивачем судові витрати покладаються на останнього.

Outcome: dismissed