Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач у жовтні 2013 року звернувся до суду з позовом, розмір позовних вимог у якому в січні 2014 року був збільшений, і просить розділити майно, придбане з відповідачкою за час перебування в шлюбі. Посилається в позові на те, що з 12.08.2000 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірваний. Під час шлюбу з відповідачкою ними було придбано: автомобілі марки КІА CARNIVAL, 2007 року випуску, д.н. [NUMBER], та CITROEN BX 19 TRD, 1986 року випуску, д.н. [NUMBER], а також квартира [ADDRESS]. Все майно було зареєстровано на відповідачку. 19.10.2013 року, не поставивши його до відома та без його згоди, відповідачка зняла з обліку автомобіль марки КІА CARNIVAL та видала довіреність на право розпорядження ним [PERSON], а в подальшому автомобіль був проданий [PERSON] за 160 000, 00гр. 02.11.2013 року таким же чином відповідачка без його на те згоди зняла з реєстрації автомобіль CITROEN BX 19 TRD та продала його [PERSON] за 16 000,00гр. Виходячи з цього, в порядку розподілу майна подружжя просить визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідачки на його користь 80 000,00гр. компенсації вартості ? частини відчуженого нею автомобіля КІА CARNIVAL та 8 500, 00 гр. компенсації вартості ? частини автомобіля CITROEN BX 19 TRD. Представник позивача вимоги останнього в судовому засіданні підтримав. Представники відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечували. Посилаються на те, що квартира [ADDRESS] була придбана відповідачкою за грошові кошти, отримані від продажу її бабусею [PERSON] квартири [ADDRESS], через 8 днів після її продажу. Тобто, джерелом придбання квартири були не кошти, набуті сторонами за час шлюбу, а кошти, які належали їй особисто та були отримані від її бабусі. Вважають також, що автомобілі також є особистою власністю відповідачки, а тому вона мала право розпоряджатися ними на свій розсуд. Виходячи з цього, просять у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 12.08.2000 року, який на даний час розірваний. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано: автомобілі марки КІА CARNIVAL, 2007 року випуску, д.н. [NUMBER], та CITROEN BX 19 TRD, 1986 року випуску, д.н. [NUMBER]. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2007 року на ім»я відповідачки була придбана квартира [ADDRESS]. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.65 СК України дужина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Представник позивача суду пояснив, що автомобілі були придбані ним під час перебування в шлюбі, а продані позивачкою без згоди та відома позивача після припинення шлюбних відносин. Згідно з п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку,коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З довіреності від 19.10.2013 року вбачається, що відповідача видала її [PERSON] на право розпорядження, в т.ч. з правом продажу, автомобілем КІА CARNIVAL, 2007 року випуску. Довідкою-рахунком від 17.10.2013 року даний автомобіль був проданий [PERSON] за 160 000,00гр. 02.11.2013 року таким же чином відповідачкою був проданий автомобіль CITROEN BX 19 TRD, 1986 року випуску, д.н. [NUMBER], [PERSON] за 17 000, 00гр. / а.с. 34 - 35; 80 / Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив придбання даного автомобіля у відповідачки за вказану грошову суму. Враховуючи ці обставини,суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 80 000,00гр. компенсації вартості ? частини відчуженого нею автомобіля КІА CARNIVAL та 8 500, 00 гр. компенсації вартості ? частини автомобіля CITROEN BX 19 TRD. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2007 року на ім»я відповідачки була придбана квартира [ADDRESS]. Представник відповідачки в судовому засіданні пояснила, що дана квартира була придбана не за кошти сім»ї, а за кошти, виручені від продажу квартири [ADDRESS], яка належала бабусі відповідачки [PERSON] Дані обставини підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON], яка пояснила, що дана квартира належала їй та її двом синам, які померли. З метою розподілу спадщини між онуками, відповідачкою та донькою молодшого сина [PERSON], вона продала квартиру та придбала дві квартири своїм онукам. Квартира на [ADDRESS] була придбана на відповідачку. Позивач знав, за які кошти купувалася квартира, ніколи в ній ні позивач, ні відповідачка не проживали. В даній квартирі зареєстрована та проживає лише вона. З Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.07.2007 року вбачається, що вона була продана за 915 820,00гр., що на той час було еквівалентно 181 350, 50 дол. США. З Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вбачається, що вона була придбана 12.07.2007 року за 30 000,00гр. / а.с. 48 - 51 / Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, зокрема, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вимагаючи визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири, представник позивача пояснив, що квартира була придбана за кошти сім»ї. Пояснити джерело походження коштів, представник позивача в судовому засіданні не зумів. Крім того, суду не пояснив, де та ким на момент придбання квартири працював позивач, чи мав стабільну заробітну плату і якщо так, в якому розмірі, і чи мала можливість сім»я придбати таке майно. Суд враховує, що згідно з ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючий основний принцип цивільного судочинства, а саме: принцип змагальності сторін, відсутність доказів з боку позивача про придбання спірної квартири за кошти сім»ї, а також спростувань твердженням представників відповідачки про джерело придбання квартири, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень представника позивачки щодо придбання спірної квартири не за кошти сім»ї. Згідно з п. 23 вище приведеної постанови Пленуму, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до правової позиції, зазначеної Верховним Судом України у постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За таких обставин та з врахуванням викладеного вище,суд приходить до висновку, що спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні. Та обставина, що при придбанні спірної квартири приватним нотаріусом була витребувана згода позивача, як другого подружжя, не може свідчити про належність квартири до спільної сумісної сумісної власності подружжя, т.я. надання такої згоди є обов»язковим відповідно до норм ст.ст.60-65 СК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з цього та розміру задоволених судом позовних вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 885,00гр. судового збору.

Outcome: partial