Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання». 16.05.2017 його було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КзпП України. У супереч вимогам закону, відповідач у день звільнення не провів з ним остаточний розрахунок та не здійснив виплату заборгованості в розмірі 23877,05 грн. Остаточний розрахунок відповідач не провів з ним до цього часу. Посилаючись на вимоги ст.ст.116, 117 ЦПК України, просить стягнути заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 23877,05 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 63121,14 грн. Представником відповідача поданий відзив на позов. Сторони повідомлені про час та місце розгляду справи, але до суду не з'явилися. Від сторін не надходили клопотань про відкладення розгляду справи. Неявка позивача не перешкоджає вирішенню спору з огляду на предмет позову та повідомлені сторонами у письмових заявах по суті обставини. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Заслухавши дослідивши подані докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд вважає позов частково обґрунтованим з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач працював в ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» та був звільнений з роботи відповідно до наказу № 4427/ВК від 16.05.2017 року. Трудовий договір між сторонами було розірвано з підстав визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України ( копія трудової книжкиа.с.5). На день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 23877,05 грн. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем не проведено до цього часу. Вказані обставини зазначені та визнані сторонами. Окрім того, вони підтверджуються довідкою (а.с. 15) . Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини. Суд вважає, що фінансові негаразди на підприємстві не свідчать про відсутність вини роботодавця і не є підставою для звільнення останнього від обов`язку сплатити заробітну плату працівнику. Наведений вище висновок суду узгоджується з правовою позицією ВСУ висловленою у справі 6-76цс14. У вказаній правовій позиції Верховний Суд України зазначив, що такі, зокрема, обставини, як порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки виданої відповідачем (а.с. 15) середньоденний заробіток позивача становив 256,59 грн. Позивач не заперечував те, що його середньоденний заробіток становить саме такий розмір. Доводи відповідача, що для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з позивачем слід виходити з кількості робочих днів, встановлених наказом ПАТ «СМВО» 21 травня 2014 року «Про встановлення режиму неповного робочого тижня», та посилання при цьому на правову позицію висловлену ВСУ у справі за № 6-2807цс16 (справа № 635/2084/16-ц), суд вважає безпідставними. Так дійсно, з наданої відповідачем копії наказу (а.с. 16) встановлено, що працівники ПАТ «СМНВО» з 26 травня 2014 року переведені на трьохденний неповний робочий тиждень: робочі дні понеділок, вівторок, середа. В той же час в абз. 2,3 п. 8 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді . Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Із змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що сплата середнього заробітку за час затримки розрахунку з працівником при звільненні є видом юридичної відповідальності за порушення строків визначених ст. 116 КЗпП України, саме при звільненні працівника, на якого (після звільнення) вже не розповсюджується дія розпорядчих актів колишнього роботодавця. Наведена вище правова позиція ВСУ у справі за № 6-2807цс16 визначає, що при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні беруться робочі, а не календарні дні. При цьому суд зазначає, що ч. 1 ст 50 КЗпП України визначено, що звичайна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. При встановленні меншої норми тривалості робочого часу слід мати на увазі, що оплата праці в цьому випадку має провадитись за повною тарифною ставкою, повним окладом. З огляду на наведене суд також не може взяти до уваги розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведений позивачем, оскільки позивач помилково провів розрахунок виходячи з кількості календарних днів, а не робочих. З врахуванням положення Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 р., кількість робочих днів за період з 17.05.2017 року по 16.02.2018 року становить 193 днів. Таким чином, до стягнення підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49521,87 грн. (256,59 грн *193 робочих днів). За наведених обставин, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню. Рішення суду в частині стягнення заборгованості із виплати заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. У зв'язку з частковим задоволенням позову (на 84%), з відповідача на користь держави підлягає стягненню 730,78 грн. судового збору, від сплати якого (в сумі 869,98 грн.) при подачі позову до суду позивач звільнений за законом. На підставі викладеного,

Outcome: partial