Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач у червні 2018 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що вона, є власником будинку [ADDRESS] що підтверджується договором довічного утримання №500 від 07 квітня 1995 року. Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої Зарічненським старостинським округом Тростянецької міської ради Тростянецького району № 159 № від 13.06.2018 року, у даному будинку зареєстровані троє людей, позивач [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO]. Відповідач фактично з 2014 року та по даний час в зазначеному будинку не проживає та не з'являється. У 2014 році відповідач зібрав усі свої особисті речі та виїхав у невідомому напрямку. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Факт відсутності позивача можуть підтвердити сусіди. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] Ухвалою суду від 02.07.2018 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. [PERSON] пояснила, що відповідач є колишнім її співмешканцем, був зареєстрований у будинку з її згоди в період, коли вони спільно проживали. Проте, з 2014 року позивач з [PERSON] припинила будь-які відносини, він виїхав за межі Сумської області, вже має іншу родину, не повертався, речей його у будинку не має, позивач останні чотири роки проживає сама у будинку [ADDRESS] Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду, у тому числі шляхом публікації оголошення на веб-сайті судової влади. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, поважних причин неможливості явки в судове засідання суду останній не повідомив. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України (а.с.18,22). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, позивач на підставі договору довічного утримання від 07.05.1995 року, який посвідчений завідуючою Тростянецької районної державної нотаріальної контори Гребіник З.Д. є власником будинку, що знаходиться за адресою по [ADDRESS] Договір зареєстровано в Охтирському міжрайонному бюро технічної інвентаризації (а.с.8). Відповідно до довідки наданої Зарічненським старостинським округом №159 від 13.06.2018 року [PERSON], 1980 року народження, зареєстрований з 20.09.2013 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.9, 12). Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які є сусідками позивача, суду показали, що позивач на цей час сама проживає у власному будинку, відповідач є її колишній співмешканцем, де він на цей час їм невідомо, близько 3-4 років він не живе у с.Лучка. Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Підстави для визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені частиною 2 статті 405 ЦК України, а саме відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Ураховуючи, що відповідач уже тривалий час проживає окремо, спільного побуту та бюджету з позивачем не мають, спільного господарства не ведуть, не підтримують жодних стосунків, тобто він не є членом сім'ї [PERSON], суд приходить до висновку, що в даному випадку вимоги положення статті 405 ЦК України щодо періоду відсутності особи за місцем проживання, не застосовуються. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Приписи статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання проводиться на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Ураховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідач, який не є членом сім'ї позивача, не проживає у спірному будинку, а факт його реєстрації створює перешкоди позивачу у користуванні належним її будинком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, а тому ураховуючи, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з відповідача на користь останньої слід стягнути судовий збір в сумі 704,80 грн., сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved