Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

ПП «Датель» 29 вересня 2016 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу; 04 жовтня 2016 року вимоги позову було уточнено і доповнено, поставлене питання про притягнення до участі в справі і інших осіб та ухвалою суду (згідно уточненого позову) до участі в справі було притягнуто [PERSON], [PERSON], ПП «Візит Дніпро», ТОВ «Дельмар Арена», ТОВ транспортно-експедиційне підприємство «Південьінтертранс», ТОВ «Земельна ініціатива», [PERSON], [PERSON] і [PERSON], позов доповнено вимогами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини комерційно-торгівельного комплексу, скасування державної реєстрації права власності, скасування обтяження заборони на нерухоме майно, визнання недійсним договору іпотеки та припинення договору іпотеки; вказані позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2009 року за участі сторін визнано право власності за відповідачами на певні частки будівлі по [ADDRESS], що складаються з певних конкретних приміщень цих відповідачів. Вищий господарський суду 18 серпня 2010 року скасував вказане рішення і направив справу на новий розгляд; при новому розгляді рішенням господарського суду від 04 січня 2011 року в задоволенні вимог ПП «Візит - Дніпро» та інш. було відмовлено, а позовні вимоги ПП «Созидатель 2000» залишено без розгляду. Але за час дії першого рішення суду відбулася реєстрація права власності відповідачів на вказані там приміщення за цією адресою, відбувалася перереєстрація цієї власності, укладалися договори іпотеки та купівлі-продажу, встановлювалися обтяження та інш.; всі ці дії відбувалися між відповідачами. Отже є державна реєстрація на вищезазначену будівлю комерційно-торгівельного комплексу і вона на сьогодні не скасована, не дивлячись на те, що скасоване рішення, на підставі якого відбулася ця реєстрація. Створило цю будівлю ПП «Созидатель 2000» (він же ПП «Датель» - суд позбавлений можливості заміни сторони позивача) і його права порушуються, оскільки вказані всі угоди відбулися без участі цього підприємства. Позивач вважає, що саме воно має право на реєстрацію за собою права власності, а отже необхідно визнати недійсними всі договори купівлі-продажу, що укладені на підставі того рішення суду, що скасоване, скасувати державну реєстрацію права власності, яка відбулася, скасувати обтяження заборони на нерухоме майно, винесене на підставі укладеного договору іпотеки, визнати недійсним договір іпотеки та припинення цей договір іпотеки. Вважають всі вказані договори, рішення і дії незаконними, оскільки те рішення господарського суду скасоване, нового рішення на користь відповідачів немає, а отже і договори недійсні. На їх звернення до відповідачів з питаннями про скасування вказаних договорів і реєстрації отримали відмову, добровільно спір не вирішено. Вважає позивач такі дії відповідачів протиправними і просив захистити його конституційні права, визнати недійсними всі договори купівлі-продажу, що укладені на підставі того рішення суду, що скасоване, скасувати державну реєстрацію права власності, яка відбулася, скасувати обтяження заборони на нерухоме майно, винесене на підставі укладеного договору іпотеки, визнати недійсним договір іпотеки та припинення цей договір іпотеки, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідачів ПП «Візит-Дніпро», ТОВ «Дельмар Арена», ТОВ транспортно-експедиційне підприємство «Південьінтертранс», ТОВ «Земельна ініціатива» в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, чим, на думку суду, позовні вимоги фактично не визнали, заперечували проти них та вважали за можливе справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних відповідачів відповідно до ст. 169 ЦПК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, чим, на думку суду, позовні вимоги фактично не визнали, заперечували проти них та вважали за можливе справу розглянути без їх участі.. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2009 року за участі сторін визнано право власності за відповідачами на певні частки будівлі по [ADDRESS], що складаються з певних конкретних приміщень цих відповідачів. Вищий господарський суду України 18 серпня 2010 року скасував вказане рішення і направив справу на новий розгляд; при новому розгляді рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04 січня 2011 року в задоволенні вимог ПП «Візит - Дніпро» та інш. було відмовлено, а позовні вимоги ПП «Созидатель 2000» залишено без розгляду. За час дії першого рішення суду відбулася реєстрація права власності відповідачів на вказані там приміщення за цією адресою, відбувалася перереєстрація цієї власності, укладалися договори іпотеки та купівлі-продажу, встановлювалися обтяження та інш.; всі ці дії відбувалися між відповідачами. На виконання вимог ст. ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом було встановлено особи сторін угод, визначено обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб і перевірено цивільну правоздатність та дієздатність юридичної особи, перевірено повноваження представників фізичної особи та юридичної особи. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи, від імені якої діє директор, нотаріус ознайомилась з установчими документами юридичної особи та інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також Рішенням власника, що підтверджує повноваження директора. Цивільна правоздатність та дієздатність юридичної особи, від імені якої діє уповноважений орган та/або посадова особа, перевіряється нотаріусом на підставі установчих документів, що підтверджується інформацією відповідних державних реєстрів. Представниками покупця надавалися довіреності, дійсність яких була перевірена за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. За результатами перевірки дійсності довіреності був виготовлений витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який долучений до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. Також було встановлено дійсні наміри кожної із сторін на вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Надане нотаріусу рішення господарського суду Дніпропетровської області 25 травня 2009 року, справа №33/142-09 було зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 10 липня 2009 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним номером 27757001, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23263853 та інш.. Станом на час укладання і нотаріального посвідчення договорів офіційні відомості (або відмітка) про скасування рішення господарського суду Дніпропетровської області 25 травня 2009 року, справа №33/142-09 були відсутні. Отже, на думку позивача, є державна реєстрація на вищезазначену будівлю комерційно-торгівельного комплексу і вона на сьогодні не скасована, не дивлячись на те, що скасоване рішення, на підставі якого відбулася ця реєстрація; створило цю будівлю ПП «Созидатель 2000» (фактично позивач) і його права порушуються, оскільки вказані всі угоди відбулися без участі цього підприємства. Позивач (фактично це ПП «Созидаьель 2000») вважає, що саме воно має право на реєстрацію за собою права власності, а отже необхідно визнати недійсними всі договори купівлі-продажу, що укладені на підставі того рішення суду, що скасоване, скасувати державну реєстрацію права власності, яка відбулася, скасувати обтяження заборони на нерухоме майно, винесене на підставі укладеного договору іпотеки, визнати недійсним договір іпотеки та припинення цей договір іпотеки. На їх звернення до відповідачів з питаннями про скасування вказаних договорів і реєстрації отримали відмову, добровільно спір не вирішено. Вважає позивач такі дії відповідачів протиправними і просив захистити його конституційні права, визнати недійсними всі договори купівлі-продажу, що укладені на підставі того рішення суду, що скасоване, скасувати державну реєстрацію права власності, яка відбулася, скасувати обтяження заборони на нерухоме майно, винесене на підставі укладеного договору іпотеки, визнати недійсним договір іпотеки та припинення цей договір іпотеки, добровільно питання не вирішено, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04 січня 2011 року у справі № 39/227-10(33/142-09) в задоволенні позовних вимог Приватному підприємству «Візит-Дніпро» про визнання права власності на об'єкт (комерційно-торгівельний комплекс літ. А-8, надбудови (АI-1, А2-1, А3-1) загальною площею 4484.9 кв. м., ганок літ. «а», вхід в підвал літ. «а1», пандус літ. «а2», розташований за адресою: [ADDRESS]) було відмовлено, оскільки об'єкт не було завершено будівництвом, та не прийнято в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства. Тому позивач вважає, що договори між колишніми власниками з ПП «Візит-Дніпро» та договори між власниками та новими власникам повинні бути визнані недійсними з моменту їх укладання так як об'єкт незавершений будівництвом, однак хоча цей об'єкт незавершений будівництвом, позивач вважає, що право власності на незавершений будівництвом об'єкт має бути визнане саме за позивачем. З такими висновками позивача не можна погодитися, як й з всіма доводами та обґрунтуваннями позову, з огляду на наступне. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04 січня 2011 року у справі № 39/227-10(33/142-09), на яке посилається позивач, набрало чинності лише 16 червня 2011 року після його апеляційного оскарження на підставі постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду, якою залишено це рішення без змін. А відповідачі ПП «Візит-Дніпро» та ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» ще у 2009 році стали власниками спірного об'єкту на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2009 року по справі № 33/142-09. Це рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2009 року по справі № 33/142-09 в апеляційному порядку не переглядалося, отже, відповідно до вимог статей 85 та 93 ГПК України набрало чинності 05 червня 2009 року. Отже, на підставі зазначеного рішення за відповідачами ПП «Візит-Дніпро» та ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» було зареєстровано право власності в КП «ДМБТІ» ДОР. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Предметом права власності може бути лише майно, яке складається з речей (ст. 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (ст. 190 цього Кодексу). Право володіння, користування та розпоряджання своїм майном належить тільки власникові (ст. 317 ЦК України). До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень ст. 181 цього Кодексу належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Як законні власники свого майна, ПП «Візит-Дніпро» та ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» розпорядилися частинами свого майна шляхом укладання нотаріально-посвідчених договорів купівлі-продажу частини приміщень у 2009 році та у 2010 році: ПП «Візит-Дніпро» з громадянами [PERSON], [PERSON] та з ТОВ «Дельмар-Арена» уклав договори; ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» з ТОВ «Земельна ініціатива». Тобто колишні власники об'єкту ПП «Візит-Дніпро» та ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» розпорядилися своїм майно в час, коли рішення, на підставі якого визнано права власності за ними, було законне і не скасоване. Права власності на спірний об'єкт вже за новими власниками на підставі договорів купівлі-продажу були зареєстровані КП «Дніпропетровське МБТІ» ДОР в Реєстрі прав власності на нерухоме майно та нові власники [PERSON], [PERSON], ТОВ «Дельмар-Арена», ТОВ «Земельна ініціатива», право власності яких належним чином були зареєстровані і не скасовані, продали 10 вересня 2012 року свої частки майна відповідачам [PERSON] та [PERSON]. Діючим законодавством України встановлено загальну презумпцію правомірності набуття права власності - ч. 2 ст. 328 ЦК України. Тобто припускається, що право власності набуте на законних підставах, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (наприклад, коли право власності набуте внаслідок укладення правочину, визнаного недійсним). Після прийняття постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду ще у 2011 році державна реєстрація права власності на вищезазначену будівлю - комерційно-торгівельний комплекс, розташований за адресою: [ADDRESS], за ПП «Візит-Дніпро» була не скасована, тому про існування такої постанови відповідачі [PERSON] та інш. не знали і не могли знати. А отже, 31 січня 2014 року вона придбали частину об'єкту, згідно з укладеним договором купівлі-продажу частини комерційно-торгівельного комплексу з ПП «Візит-Дніпро». Стаття 330 ЦК України встановлює спеціальні гарантії набуття права власності добросовісним набувачем. Згідно з цією нормою, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 390 ЦК майно не може бути витребуване у нього шляхом віндикації. Слід зазначити, що 10 липня 2014 року деякими фізичними особами було заявлено позов в Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська до ПП «Візит-Дніпро» та до [PERSON] про визнання недійсним цього правочину: договору купівлі-продажу від 31 січня 2014 року, укладеному між ПП «Візит-Дніпро» та нею (справа № 201/13156/14-ц). По цій справі було прийнято рішення суду про відмову у позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 січня 2014 року. Рішення суду після апеляційного оскарження і залишення його без змін набрало чинності 22 березня 2016 року. Отже, висновками суду першої та другої інстанції у справі № 201/13156/14-ц, було встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Як слідує із позову підставою для визнання договору купівлі-продажу приміщень позивач вважає те, що цей договір суперечить ч. 1 ст. 658 ЦК України (продаж вчинено не власником майна) та ч. 2 ст. 331 ЦК (приміщення не введено в експлуатацію). Але, як вбачається з матеріалів справи ПП «Візит-Дніпро» на час укладення правочину був власником майна, а саме будівлі адміністративно-комерційного комплексу по [ADDRESS], про що свідчить реєстрація права власності на це нерухоме майно за реєстраційним номером 27757001, та про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23263853. Ця реєстрація, яка підтверджує право власності ПП «Візит-Дніпро» була чинна на момент укладання спірного договору купівлі-продажу, та належним чином не скасована. Статтею 334 ЦК України передбачено момент набуття права власності за договором, а саме: права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Моменти припинення права власності встановлені статтями 348, 349 ЦК України, за змістом який вбачається, що при припиненні права власності з підстав, передбачений законодавством, моментом припинення права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. До моменту, поки не скасована реєстрація права, власник цього права є відповідна особа, а тому у відповідності до вимог статті 204 ЦК України, на час укладання спірного договору купівлі-продажу діяла презумпція правомірності правочину. А тому, з урахуванням вищевикладеного, не можна визнати недійсним, договір купівлі-продажу будівлі адміністративно-комерційного комплексу по [ADDRESS], з підстав визначених позивачем, а саме - ч. 1 ст. 658 ЦК України, продаж вчинено не власником майна, оскільки правові підстави визначені ст. ст. 203, 204, 215, 216, 227, 230, 236 ЦК України у даному випадку відсутні. Що стосується доводів позивача про визнання недійсним оспорюванного ними договору купівлі-продажу з підстав, передбачених ч. 2 ст. 331 ЦК, а саме, що на час продажу будівлю не введено в експлуатацію, то вважатиме їх неспроможними, та такими, що не відповідають дійсності, оскільки ще в квітні 2014 році відповідачами [PERSON] було отримано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, зі всіма необхідними для цього документами, як це передбачено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» . Таким чином, встановлені обставини фактично унеможливлюють у майбутньому, після введення будівлі в експлуатацію, набути позивачу права власності на приміщення, як колишньому замовнику-забудовнику, а тому, відповідно до ст. 388 ЦК України відповідачі добросовісними набувачами, та фактично витребувати (визнати за позивачем права власності) у них об'єкт шляхом визнання недійсним правочину купівлі-продажу майна, та скасувати реєстрацію такого права є неправомірним. Крим того, слід зазначити, що статтею 15 ЦК України встановлено право на захист цивільних прав та інтересів, а саме: 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК регулюється захист цивільних прав та інтересів судом, а саме: 1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також, відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Постановою № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 5 встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, позивач повинен обґрунтувати свої порушені права чи інтереси вчиненим правочином для звернення до суду. В обґрунтування своїх порушених прав, позивачем надано: копія договору оренди земельної ділянки від 23 січня 2006 року з терміном дії 2 роки; тобто договір в силу вимог закону та умов самого договору є припиненим ще у 2008 році; копія дозволу на виконання будівельних робіт від 16 червня 2006 року № 181/2006. Інших документів для обґрунтування своїх прав на спірний об'єкт позивачем не надано. В свою чергу відповідачі рішенням господарського суду від 04 січня 2011 року та постановою Дніпропетровського Апеляційного господарського суду від 16 червня 2011 року (справа № №39/227-10(33/142-09), на які посилається у своєму позові позивач, встановлені факти існування господарських відносин між позивачем та ПП «Візит-Дніпро», а саме: «Як вбачається з матеріалів справи 24 січня 2006 року між приватним підприємством «Созидатель 2000» (замовник) і приватним підприємством «Візит-Дніпро» (виконавець) укладено договір № 24/01/06, за яким замовник зобов'язується надати земельну ділянку для будівництва по [ADDRESS], прийняти завершене будівництво, сплатити вартість виконаних робіт та реєстрації права власності замовника на цокольний, 1, 2, 3, 4, 8, технічний поверхи будівлі загальною площею 2361.74 кв. м у порядку і розмірах, передбачених цим договором та додатками до нього, а виконавець зобов'язується власними або силами залученого генерального підрядника побудувати комерційно-торговельний комплекс на [ADDRESS], здати в експлуатацію об'єкт у встановлений термін, а саме до 31 грудня 2008 року та зареєструвати право власності замовника на цокольний, 1, 2, 3, 4, 8, технічний поверхи будівлі, приблизною загальною площею 2361.74 кв. м., право власності виконавця на 5, 6, 7 поверхи будівлі, приблизною загальною площею 1511.94 кв. м., у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради. 15 лютого 2006 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода до договору від 24 січня 2006 року № 24\\01\\06, в якій сторони домовились укласти договір від 24 січня 2006 року № 24\\01\\06 в новій редакції. 15 лютого 2006 року позивач і відповідач уклали договір № 24\\01\\06 про пайову участь в будівництві будівлі комерційного призначення за адресою: [ADDRESS] У відповідності з п. 4.3. договору позивач приймає на себе зобов'язання фінансувати частину будівництва об'єкту в сумі, передбаченій п. 4.4. договору, приватне підприємство «Созидатель 2000» надає земельну ділянку для будівництва об'єкту та виконує функції замовника-забудовника при будівництві об'єкту, забезпечує передачу приватному підприємству «Візит-Дніпро» по завершенню будівництва його частку збудованого об'єкту. Згідно п. 2.4.14. вищезазначеного договору ПП «Созидатель 2000» після закінчення будівництва об'єкту зобов'язується передати по акту ПП «Візит-Дніпро» об'єкт нерухомості, а саме: 269.11 м. кв. приміщення підвалу, 353.26 м. кв. перший поверх, 372.14 м. кв. другий поверх, 368.98 м. кв. третій поверх, 536.22 м. кв. п'ятого поверху, 536.22 м. кв. сьомий поверх, 533.62 м. кв. восьмий поверх, 180.27 м. кв. надбудови. Додатковою угодою № 2 до договору сторони доповнили розділ 6 договору п. 6.4., який передбачає, що загальна площа об'єкту підлягає уточненню після виходу техніків МБТІ та складання технічного паспорту об'єкту. Таким чином, згідно з даними технічного паспорту на об'єкт, виданий КП «ДМБТІ» ДОР від 06 квітня 2009 року, та умовами договору, приватне підприємство «Созидатель 2000» зобов'язується передати за актом приватному підприємству «Візит-Дніпро» об'єкт нерухомості, а саме: 258.5 м. кв. підвалу, 401.8 м. кв. перший поверх, 404.5 м. кв. другий поверх, 402.4 м. кв. третій поверх, 592.7 м. кв. п'ятого поверху, 593.6 м. кв. сьомий поверх, 543.5 м. кв. восьмий поверх, 191.9 м. кв. надбудови. Відповідно угоди про відчуження майнових прав за договором про пайову участь у будівництві об'єкту від 15 лютого 2006 року № 24\\01\\06 в редакції, підписаної 06 травня 2009 року, враховуючи хід виконання зобов'язань сторін в умовах фінансової кризи, з метою запобіганню вірогідних збитків у зв'язку з відсутністю коштів ПП «Созидатель 2000» продає ПП «Візит-Дніпро» свої права за договором про пайову участь у будівництві об'єкту № 24\\01\\06 в редакції від 15 лютого 2006 року. Приватне підприємство «Созидатель 2000» зобов'язано передати приватному підприємству «Візит-Дніпро» усі необхідні документи, які засвідчують права приватного підприємства «Созидатель 2000» на отримання у власність частини об'єкту за пайовим договором, та інформацію…..». Враховуючі встановлені факти господарськими судами, у позивача, який продав свої права на спірний об'єкт, не має порушеного права для звернення до суду за захистом такого права та визнавати недійсними договори купівлі-продажу. Враховуючі вищевикладене, позовна заява позивача ПП «Датель» (це фактично ПП «Созидатель 2000») про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності на майно не ґрунтується на вимогах закону, спростовується доводами, викладеними у судових рішень інших судів, позивачем не доведено суду про порушення його права, тому такі позовні вимоги безпідставні і не підлягають задоволенню, оскільки не обґрунтовані жодним доказом, безпідставні за жодною нормою закону Нотаріусами було встановлено дійсні наміри кожної із сторін на вчинення правочинів, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Згідно ст. 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Згідно п. 1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України право власності на будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, рішенням суду, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав. Згідно п. 4. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На виконання ст. ст. 19, 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, як спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, було здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі посвідченого договору купівлі-продажу. Посвідчені нотаріусом договори купівлі-продажу не підлягають визнанню недійсними, оскільки не мають ознак, передбачених ст. ст. 203, 204, 215, 216, 227, 230, 236 ЦК України. Стаття 334 ЦК України встановлює момент набуття права власності за договором, а саме: 4. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Моменти припинення права власності встановлені статтями 348, 349 ЦК України, за змістом який вбачається, що при припиненні права власності з підстав, передбачений законодавством, моментом припинення права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Отже, до моменту, поки не скасована реєстрація права, власник цього права є відповідна особа. Щодо скасування держреєстрації: вимоги про скасування державної реєстрації, які заявлені до відповідачів (юридичних осіб та фізичної особи) також не підлягають задоволенню, оскільки, по-перше, відсутні підстави недійсності правочину, по-друге, таки вимоги повинні заявлятися у відповідності до Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5 та до Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, тобто до Державного реєстратора, який повинен бути відповідачем за цією справою. Статтею 638 ЦК України встановлено поняття «Укладення договору», отже, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач просить суд, крім визнання недійсними договорів купівлі-продажу скасувати державну реєстрацію права власності відповідача.. Не зрозуміло до кого із відповідачів заявлені такі вимоги, адже відповідачі - це юридичні особи з організаційно-правовою формою - ТОВ, ПП та фізичні особи - громадянки іншої держави та ці відповідачі не є реєструючим органом відповідно до законодавства України, який повинен здійснювати скасування державної реєстрації. Якщо такі вимоги заявлені до Державного реєстратора, який є у цієї справі третя особа, то слід зазначити, що позовні вимоги пред'являються до відповідачів, а не до третіх осіб. Обґрунтування позивачів про те, що таки вимоги це є відповідним наслідком визнання недійсним договору - є неспроможними, оскільки: статтею 216 ЦК України встановлені відповідні наслідки недійсності правочину. Зі змістом цієї статті не вбачається наслідками недійсного правочину - скасування його державної реєстрації. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно до п. 18 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочинами, що порушує публічний порядок є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При такому положенні, укладені між відповідачами договори купівлі-продажу не мають вище перелічених цілій, а тому вважати їх таким, що порушують публічний порядок та як наслідок застосовувати наслідки нікчемного правочину суд вважає неможливим. З іншого боку, оцінюючи дії відповідачів, третіх осіб, нотаріуса при укладанні спірного договорів можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Спірні договори законні, при їх укладанні не були порушені вимоги закону, їх сторони бажали укладення саме цих договорів, розуміли значення своїх дій, не діяли під впливом омани, а отже немає і підстав для визнання вказаних договорів недійсними. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договори купівлі-продажу не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, оскільки передбачений цим законодавством. Всі сторони цього правочинів є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Договір було укладені в письмовій формі, тобто при його укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних правочинів. Також правочини були спрямовані на настання реальних наслідків, оскільки в результаті їх укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорювані правочини на даний момент є дійсними, після їх вчинення було здійснено відповідну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оспорювані правочини відповідають і цим вимогам закону, як уже було зазначено, пройшли відповідну реєстрацію, передбачену для нього. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини слід визнати недійсними з заявлених позивачем підстав. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, скасування обтяження заборони на нерухоме майно, визнання недійсним договору іпотеки та припинення договору іпотеки не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі позивачем цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів чи третіх осіб позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші (крім законних) домовленості і зобов'язання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації договору, права власності на нерухоме майно, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим ПП «Датель» в задоволенні позову до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПП «Візит Дніпро», ТОВ «Дельмар Арена», ТОВ транспортно - експедиційне підприємство «Південьінтертранс», ТОВ «Земельна ініціатива», [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, скасування обтяження заборони на нерухоме майно, визнання недійсним договору іпотеки та припинення договору іпотеки відмовити. Таким чином суд вважає, що позовна заява про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, скасування обтяження заборони на нерухоме майно, визнання недійсним договору іпотеки та припинення договору іпотеки в такому вигляді не ґрунтується на вимогах закону і не підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved