Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач через свого представника звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача та просила визнати недійсним Кредитний договір №21.04.2016-000001165 від 08.08.2016. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08.08.2016 року між нею (позивач) та ТОВ «Споживчий Центр» (відповідач) було укладено підтвердження заявки до Кредитного договору №28.04.2016-000001165, відповідно до умов якого протягом 3 робочих днів з дати підписання цього Договору кредитор надає позичальнику транш у розмірі 7 000,00 грн на строк користування 14 днів. Плата за користування 1 960,00 грн що становить сукупну вартість кредиту в грошовому виразі, та 28% в процентному значенні. Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного Кредитного договору порушені її права як споживача згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», що вбачається в тому, що кредитор не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору. Позивач не мала можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті підписання даної угоди. Окрім того за абсолютно одне порушення умов договору, а саме за нездійснення повного розрахунку по кредиту позивач за договором двічі притягається до відповідальності за прострочення повернення траншу та за прострочення поверненим плати за користування траншем. Встановлений у Договорі розмір пені 2% за кожний день прострочення платежу по кожному із зобов'язань значно завищений і не відповідає вимогам ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Позивач також наголошує, що умова кредитного договору про третейське застереження є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. До того ж, на думку позивача, позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних є порушенням законодавства, а отже, є підставою для визнання такого пункту не дійсним. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце повідомлялася належним чином, її представник надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, надав письмові заперечення, у яких просив суд відмовити у задоволенні позову та розглядати справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд вбачає необхідним у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 08 серпня 2016 року між позивачем та ТОВ «Споживчий Центр» (відповідач) було укладено підтвердження заявки до Кредитного договору №28.04.2016-000001165, відповідно до умов якого протягом 3 робочих днів з дати підписання цього Договору кредитор надає позичальнику транш у розмірі 7 000,00 грн на строк користування 14 днів. Плата за користування 1 960,00 грн що становить сукупну вартість кредиту в грошовому виразі, та 28% в процентному значенні (а.с.14). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В пункті 4.6.1 Кредитного договору №28.04.2016-000001165 зазначено, що позичальник підтверджує, що він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обов'язки за Договором і погоджується з ними. На останній сторінці укладеного сторонами договору одразу біля підпису позичальника зазначено, що він повідомлений про умови кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно чч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Встановлена пунктом 1.3 Кредитного договору підтвердження заявки плата за користування траншем відповідає принципу свободи договору. Посилання позивача на норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є необґрунтованим, оскільки в преамбулі Закону чітко визначене коло учасників та правовідносин, на які поширюється дія цього Закону, а саме на договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Відтак, на правовідносини між позивачем (фізичною особою) та відповідачем сфера дії Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не поширюється. Пунктом 5.4 підтвердження заявки і кредитного договору встановлений один вид відповідальності - пеня в одному розмірі, який не сумується і не збільшується - 2% - до розміру одного (кожного) несплаченого платежу. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У правовідносинах, що склалися між сторонами, пеня у одному сталому розмірі 2% застосовується до різних платежів (грошових зобов'язань), тому пункт 5.4 підтвердження заявки, на думку суду, не встановлює подвійної цивільно-правової відповідальності. Неповернення кредиту та несплата плати за користування ним є двома різними порушеннями договору, тому встановлення відповідальності за кожне порушення не суперечить нормам чинного законодавства. Згідно п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Пунктом 1.2 підтвердження заявки визначено, що кредит надається позичальнику для використання на будь-які законні цілі, а не для споживчих потреб. Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. З вищенаведеного вбачається, що договором про надання споживчою кредиту є лише той, грошові кошти за яким надаються на придбання продукції та задоволення власних побутових потреб громадян. Оскільки кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, не є договором про надання споживчого кредиту, спір про визнання його недійсним не є спором про захист прав споживачів, отже, на нього не розповсюджується норма п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Пунктами 3, 5 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб'єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних: необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом. Пунктом 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що персональні дані можуть бути видалені або знищені у разі припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п. 15 ч. 2 ст. 6, ст.ст. 9, 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масовою знищення» встановлений обов'язок суб'єкта первинного фінансового моніторингу (в даному випадку відповідача) отримувати, обробляти та зберігати персональні дані, оскільки надання або отримання кредиту (позики) є фінансовою операцією, а відповідач при її здійсненні зобов'язаний проводити верифікацію та ідентифікацію клієнта та зберігати документи з персональними даними не менше п'яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом. Отже, з огляду на зазначене, твердження позивача про те, що у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб'єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, є безпідставним, так як у відповідача існують підстави для їх обробки та зберігання незалежно від наявності згоди на обробку. Проаналізувавши спірний кредитний договір та вищенаведені норми законодавства, суд встановив, що кредитний договір №21.04.2016-000001165 від 08.08.2016 містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її підписом у Договорі, а оспорювані пункти Договору відповідають нормам чинного законодавства України. Таким чином, відповідно до чинного цивільного законодавства суд вважає правильним у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 520, 524-526, 530, 549, 672, 638, 651, 652, 1054, 1056-1 ЦК України; ст. 11, 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів»; ст. 6 Закону України «Про третейські суди»; ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист персональних даних»; ст.ст. 9, 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масовою знищення»; Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»;

Outcome: dismissed