Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

представник [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення опіки та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2018 року відповідача позбавлено батьківських прав відносно її дитини [PERSON], [INFO]. Дане рішення набрало законної сили. Позивач, що є дідусем дитини фактично виконує обовязки батьків, опікується дитиною, матеріально забезпечує та бажає взяти її під опіку, так як в даному випадку дитина позбавлена батьківського піклування. Для вирішення питання про можливість призначення [PERSON] опікуном над онуком та надання відповідного висновку, вони звернулися з відповідною заявою до служби у справах дітей Перечинської РДА. Крім того, відповідач не виконує своїх обовязків по утриманню сина, а оскільки така офіційно не працює, її дохід є нерегулярним та мінливим, тому просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. На підставі наведеного представник просить позов задовольнити.\~\~\~\~ [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судове засідання не зявилися, однак останній подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. У судове засідання відповідач не зявилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки не повідомила, відзив не подала, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи служби у справах дітей Перечинської районної державної адміністрації [PERSON] у судове засідання також не зявилася, подала заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, висновок служби про доцільність встановлення опіки/піклування підтримала. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.\~\~ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що матірю дитини [PERSON], [INFO], є [PERSON]; відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 СК України, що стверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 00019555488 від 09 лютого 2018 року (а. с. 6, 12). Також встановлено, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2018 року [PERSON], [INFO], позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] (а. с. 22-24). Відповідно до п. 1.1 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України №34/166/131/88 від 26 травня 1999 року, опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів. Згідно ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Відповідно до ст. 58 цього Кодексу опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно ч. 3 ст. 60 СК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. У судовому засіданні встановлено, що дитина [PERSON] проживає у сім'ї дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON], які у свою чергу створили належні умови для проживання та виховання дитини, мають позитивні характеристики, позивач (дідусь) працює та отримує дохід, обоє бажають, щоб дитина проживали з ними, про що подали службі у справах дітей відповідні заяви (а. с. 7-11, 13-17, 19-21). Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матірю у виняткових випадках. Разом з цим, висновком служби у справах дітей Перечинської РДА Закарпатської області від 09 серпня 2018 року № 03/03-11 про доцільність встановлення опіки/піклування та відповідність його інтересам дитини визначено за доцільне встановлення опіки громадянином [PERSON], [INFO], над дитиною позбавленою батьківського піклування [PERSON], [INFO], який доводиться йому онуком, а також таким, що відповідає інтересам дитини (а. с. 46, 47). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «Савіни проти України» № 39948/06 від 18 грудня 2008 року Європейський Суд з прав людини констатував, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (наприклад, справа «Ньяоре проти Франції», № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (наприклад, справа «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (справи «Валлова і [PERSON] проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (наприклад, справа «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (наприклад, справа «Мозер проти Австрії», №12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; рішення у справі «Валлова і [PERSON] проти Чеської Республіки», пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Отже, суд погоджується з вказаним висновком органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації щодо доцільності встановлення опіки/піклування та відповідність його інтересам дитини, оскільки такий висновок є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів, то суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 цього Кодексу передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до вимог ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 182 СК України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. При визначені розміру аліментів, суд враховує, що нормами діючого законодавства обовязок по утриманню дитини покладається на обох батьків, а також матеріальне становище дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2018 року 1 860 гривень, з 1 липня 1 944 гривень, з 1 грудня 2 027 гривень, а також те, що обовязок щодо утримання дітей покладено на батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині також підлягають до задоволення. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved