Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Представник [PERSON] в інтересах позивачки [PERSON] звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення суми відсотків та пені. В позовній заяві зазначила, що 8 січня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» було укладено договір (вклад «Стандарт») №SAMDNWFD0070053217700. Відповідно до умов даного Договору [PERSON] передала ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі. Вклад «Стандарт» №SAMDNWFD0070053217700, був оформлений 08.01.2014 року, сума вкладу - 24000 доларів США, вклад оформився на строк 366 днів - по 08.01.2015 року включно, банк відкриває особовий рахунок № [NUMBER] , на який зараховується вклад, на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 10% річних, відсотки по вкладу зараховуються на рахунок/карту № [NUMBER] , період нарахування відсотків на вклад 1 місяць. На виконання умов договору позивач внесла кошти на депозит у сумі 24000 доларів США, що підтверджується квитанцією від 8 січня 2014 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами про повернення вкладу, внесеного на підставі договору разом із нарахованими відсотками. Крім того, позивач звертався до банку з письмовою вимогою від 20 квітня 2015 року про повернення вкладу за договором №SAMDNWFD0070053217700 разом з нарахованими відсотками. У зв`язку з цим, 21 квітня 2015 року, позивач був змушений звернутись до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії. Рішенням Тячівського районного суду від 2 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 16.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, позовні вимоги [PERSON] було задоволено в повному обсязі зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» видати [PERSON] одноразовою операцією через касу належні їй валютні кошти за договором №SAMDNWFD0070053217700 від 08.01.2014 року з нарахованими відсотками в розмірі 27280,44 доларів США. Дане рішення набрало законної сили, у зв`язку з чим Тячівським районним судом Закарпатської області було видано виконавчий лист в цивільній справі №307/1451/15-ц від 10.03.2016 року, на підставі якого 4 травня 2016 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Коломойцевим Костянтином Володимировичем було відкрите виконавче провадження. Таким чином, рішеннями першої та апеляційної інстанції було встановлено існування зобов`язання між сторонами та сума заборгованості, у зв`язку з чим дані обставини мають преюдеційне значення та не підлягають доказуванню. 10 березня 2017 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області Коломойцевим К.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №50979471 за виконавчим листом №307/1451/15-ц. Таким чином, рішення суду з вимогою про зобов`язання вчинити певні дії неможливо виконати, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договором №SAMDNWFD0070053217700 від 08.01.2014 року від 08.01.2014 року. 4 квітня 2017 року [PERSON] звернулась до Тячівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договором №SAMDNWFD0070053217700 від 08.01.2015 року. 2 серпня 2017 року Тячівським районним судом Закарпатської області було ухвалено рішення по справі №307/955/17 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договором №SAMDNWFD0070053217700 від 08.01.2015 року, позов задоволено в повному обсязі. Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу до апеляційного суду Закарпатської області. 14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області ухвалила рішення, яким апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду Закарпатської області позивачем було подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 14 листопада 2017 року у справі №307/955/17. 16 січня 2019 року постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Закарпатської області від 14 листопада 2017 року було постановлено скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 14 листопада 2017 року, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 2 серпня 2017 року в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] 24000 доларів США вкладу залишено в силі. 16 квітня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області видано виконавчий лист у справі №307/955/17 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів. 15 травня 2019 року рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області по справі №307/955/17 було ухвалено: стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] 3871,56 доларів США відсотків за договором депозитного вкладу «Стандарт» від 8 січня 2014 року №SAMDNWFD0070053217700, з яких: 2406,58 доларів США 10% річних на суму вкладу за період з 8 січня 2014 року по 8 січня 2015 року; 68,38 доларів США 1% відповідно до п.11 Договору за період з 9 січня 2015 року по 22 квітня 2015 року, та 1396,60 доларів США -3% річних від простроченої суми за період з 23 квітня 2015 року по 31 березня 2017 року. Незважаючи на вищевикладене, рішення суду тривалий час не виконувалось, [PERSON] не могла користуватися грошовими коштами, які їй належать, і у зв`язку з цим позивач змушена звернутись до суду. У зв`язку з тим, що банком було проігноровано вимоги [PERSON] , що встановлено судовими рішеннями по справі №307/955/17 щодо повернення належних позивачу грошових коштів, вважають за доцільне відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» нарахувати пеню за кожний день прострочення з урахування строків спеціальної позовної давності. Ціна послуги (сума коштів, яку відповідач повинен був повернути виконавши вимоги [PERSON] ) 26474,96 доларів США, що складається з 24000 доларів США - суми вкладу, 2406,58 доларів США - 10% річних на суму вкладу за період з 8 січня 2014 року по 8 січня 2015 року; 68,38 доларів США 1% відповідно до п.11 Договору за період з 9 січня 2015 року по 22 квітня 2015 року. Кількість днів прострочення з 03.10.2019 року по 03.01.2020 року 93 дні. 26474,96 доларів США *3/100*93 = 73865,14 доларів США. Таким чином, пеня за прострочення виконання надання послуги відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» 93 дні з 03.10.2019 року по 03.01.2020 року, складає 73865,14 доларів США. Також відповідач повинен сплатити [PERSON] суму боргу за договором №SAMDNWFD0070053217700 саме з врахуванням 3% річних на підставі ст.625 ЦК України за період з 03.10.2019 року по 03.01.2020 року 93 дні, що складає 202,35 доларів США. Просить суд стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк`Приватбанк» на користь [PERSON] , відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», пеню в розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення з 03.10.2019 року по 03.01.2020 року, у розмірі 73865,14 доларів США, що еквівалентно курсу НБУ у гривні, станом на день ухвалення рішення та стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк» Приватбанк» на користь [PERSON] 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за договором №SAMDNWFD0070053217700 в розмірі 202,35 доларів США. Представник Акціонерного товариства Комерційний банк`Приватбанк» Бригинець А.А. надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з заявленим позовними вимогами не погоджується, виходячи з наступного. Позивач нараховує пеню та 3% річних за період з 03.10.2019 року по 03.01.2020 року, посилаючись на невиконання АТ КБ «Приватбанк» рішення суду по справі №307/955/17, але з такими доводами погодитися не можливо, оскільки датою виконання АТ КБ «Приватбанк» судового рішення у справі №307/955/17 на стягнення з банку 24000 доларів США є 01.11.2019 року, датою виконання АТ КБ «Приватбанк» судового рішення у справі №307/955/17 на стягнення з банку 3871,56 доларів США є 02.04.2020 року. Дата фактичного стягнення коштів у примусовому порядку є датою фактичного виконання обов`язку Банку щодо сплати коштів за судовим рішенням. На підтвердження факту стягнення та сплати коштів відповідачем буде надано відповідні виписки, одразу після їх отримання. Позивач здійснює нарахування 3% річних та пені на суму 24474,96 доларів США, але враховуючи вищезазначене дані нарахування є безпідставними, адже фактично кошти було виплачено, отже зобов`язання щодо виплати коштів виконано. Посилання позивача на відповідь департаменту Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень є безпідставними, адже списання коштів та відповідно виконання зобов`язань АТ КБ «Приватбанк» відбулося значно раніше ніж 17.04.2020 року. Невчасне нарахування коштів з відповідного депозитного рахунку, на який було списано кошти з банку, є відповідальністю Державної виконавчої служби, а не АТ КБ «Приватбанк». Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що нараховані позивачем 3% річних та пеня на суму 26474,96 доларів США є не вірними та безпідставними, а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення. Пеня має обчислюватись та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України гривні. Пеня повинна нараховуватись виключно у гривні та сума боргу в іноземній валюті повинна бути спочатку переведена в гривню, саме станом на день почату період нарахування, а потім вже повинно здійснюватися нарахування пені за відповідний період прострочення виконання грошового зобов`язання. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Дурдинець Р.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на викладені у відзиві на позовну заяву обставини та просить в задоволенні позову відмовити. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно постанови Верховного суду в цивільній справі ;307/955/17 касаційні скарги [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 14 листопада 2017 року скасовано, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 2 серпня 2017 року в частині стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] 24000 доларів США вкладу залишено в силі, в іншій частині рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 2 серпня 2017 року скасовано і в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.7-15). 16 квітня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області в цивільній справі за №307/955/17 видано виконавчий лист про стягнення з АТ КБ «Приватбанк на користь [PERSON] 24000 доларів США (а.с.17). 11 грудня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області в цивільній справі за №307/955/17 видано виконавчий лист про стягнення з АТ КБ «Приватбанк на користь [PERSON] 3871,56 доларів США відсотків за договором депозитного вкладу «Стандарт» від 8 січня 2014 року № SAMDNWFD0070053217700, з яких: 2406,58 доларів США 10% річних на суму вкладу за період з 8 січня 2014 року по 8 січня 2015 року; 68,38 доларів США 1% відповідно до пункту 11 Договору за період з 9 січня 2015 року по 22 квітня 2015 року та 1396,60 доларів США -3% річних від простроченої суми за період з 23 квітня 2015 року по 31 березня 2017 року (а.с.18). Згідно постанови державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції м. Києва від 22 травня 2019 року відкрито виконавче провадження серії ВП №59175825 з виконання виконавчого листа, виданого 16 квітня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області в цивільній справі №307/955/17 щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк на користь [PERSON] 24000 доларів США (а.с.43-44). \~ \~ \~ \~16 червня 2020 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанні виконавчого листа №307/955/17, виданого 16.04.2019 року щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк на користь [PERSON] 24000 доларів США, у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду (а.с.45-46). 26 березня 2020 року державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження серії ВП №61646940 по примусовому виконанню виконавчого листа №307/955/17, виданого 11 грудня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк на користь [PERSON] 3871,56 доларів США відсотків за договором депозитного вкладу «Стандарт» від 8 січня 2014 року № SAMDNWFD0070053217700, з яких: 2406,58 доларів США 10% річних на суму вкладу за період з 8 січня 2014 року по 8 січня 2015 року; 68,38 доларів США 1% відповідно до пункту 11 Договору за період з 9 січня 2015 року по 22 квітня 2015 року та 1396,60 доларів США - 3% річних від простроченої суми за період з 23 квітня 2015 року по 31 березня 2017 року (а.с.47-48). \~ \~ \~ \~1 вересня 2020 року державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанні виконавчого листа №307/955/17, виданого 11 грудня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області, щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк на користь [PERSON] 3871,56 доларів США, у зв`язку зі сплатою боргу (а.с.49-50). \~ \~ \~ \~Згідно листа Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень від 5 травня 2020 року за №4067/12117-33-20/20.1 у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження №59175825 з примусового виконання виконавчого листа №307/955/17, виданого 16.04.2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області про стягнення з АТ КБ «Приватбанк на користь [PERSON] 24000 доларів США. Відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті №36 від 17.04.2020 року кошти в розмірі 24000 доларів США перераховано стягувачу (а.с.16). Відповідно до платіжного доручення від 27 серпня 2020 року за №25931 Печерським районним відділом ДВС перераховано [PERSON] стягнуті кошти в розмірі 106026,54 гривні (а.с.134). \~ \~ \~ \~З наданої відповідачем виписки по рахунку № [NUMBER] «Приватбанк» за період з 02.04.2020 року по 02.04.2020 року вбачається, що 02.04.2020 року здійснено платіж в розмірі 120323,38 гривень, з призначенням «спис. по зведеному вик. провадженню №60933345 зг. вик. документів. Стягувач Печерськ. РВ ДВС м. Києва Центр. міжрег.упр.Мін.юст., код банку 820172 (а.с131). З наданої відповідачем виписки по рахунку № [NUMBER] «Приватбанк» за період з 01.11.2019 року по 01.11.2019 року вбачається, що 01.11.2019 року здійснено платіж в розмірі 663182,02 гривні з призначенням «спис. зг в/л Тячів. р/с Закарп. обл.. від 16.04.2019 №307/955/17 на кор.. [PERSON] ; в./збір та витрати вик. пров. зг. пост №59175825. Стяг. Мінюст Укр., код банку 820172 (а.с.132). Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1, 2 та 3 ст.1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до\~ч.3\~ст.1060\~Цивільного кодексу\~України за\~договором банківського\~строкового вкладу\~банк зобов`язаний\~видати вклад\~та нараховані\~проценти за\~цим вкладом\~із спливом\~строку,\~визначеного у\~договорі банківського\~вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. За приписами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» 08.01.2014 року було укладено договір (вклад «Стандарт») №SAMDNWFD0070053217700, за умовами якого [PERSON] передала банку грошові кошти в сумі 24000 доларів США для розміщення на депозитному рахунку на строк до 8 січня 2015 року, на який банк протягом місяця мав нараховувати 10% річних, при цьому сума вкладу в розмірі 24000 доларів США, а також нараховані відсотки в розмірі 3871,56 доларів США органами ДВС на підставі рішень суду стягнуті з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] , що також не заперечується сторонами в судовому засіданні. Також, в судовому засіданні встановлено, що з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» органами ДВС були стягнуті кошти для їх подальшого перерахування позивачу [PERSON] 01.11.2019 року в сумі 663182,02 гривні, що еквівалентно сумі 24000 доларів США, та 02.04.2020\~року в\~сумі 120323,38\~гривень,що еквівалентно сумі 3871,56 доларів США, що підтверджується виписками по рахунку № [NUMBER] . Враховуючи ті обставини, що з відповідача ПАТ КБ\~«Приватбанк» органами\~ДВС 01.11.2019 року частково було стягнуто заборгованість на користь [PERSON] в сумі 663182,02\~гривні,\~що еквівалентно\~сумі 24000\~доларів США, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 3 жовтня 2019 року по 3 січня 2020 року підлягають до часткового задоволення на суму 76,12 доларів США, а саме: -26474,96 доларів США*0,03*29 днів/365 (період прострочення з 3 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2019 року 29 днів) = 63,10 доларів США; -2474,96 доларів США*0,03*64 дні/365 (період прострочення з 1 листопада 2019 року по 3 січня 2020 року 64 дні) = 13,02 доларів США. При цьому суд враховує, що згідно з ч.1, 2 ст.524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Закон України\~«Про захист\~прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до статті 2\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Статтею 1\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» визначено, що: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до ч. 5 ст.\~10\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення. Відповідна правова позиція Верховного суду України, викладена в постановах від 11.05.2016 р. справа № 6-37цс16 та від 01.06.2016 р. справа № 6-2558цс15, постанові Верховного Суду від 18.07.2018 справа №201/12075/14-ц. У даному спорі, правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди, а відтак спірні правовідносини поширюється дія положень Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому тлумачення статей 549, 625\~ЦК України та частини п`ятої статті 10\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» свідчить, що пеня та 3% річних є різними правовими категоріями. Пеня та 3% річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3% річних не є видом забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та 3 % річних, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №607/10080/16ц та постанові Верховного Суду від 18.07.2018 справа №201/12075/14-ц. Відповідно до ч.3 ст.549\~ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05.06.2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19). У справі №359/8114/17, Верховний Суд, у постанові від 19.06.2019 року зазначив, що цілком законним є стягнення з Банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів, оскільки відмова Банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання Банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі. Також у даній постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року в цивільній справі №723/304/16 (провадження № 14-360цс19) підтвердила правомірність та відповідність принципу співмірності стягнення пені у розмірі утримуваних банком коштів належних позивачу. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01.06.2016 у справі № 2558цс15, від 28.09.2016 у справі №6-1699цс16, від 13.03.2017 у справі №6-2128цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Враховуючи ті обставини, що з відповідача ПАТ КБ\~«Приватбанк» органами\~ДВС 01.11.2019 року частково було стягнуто заборгованість на користь [PERSON] в сумі 663182,02\~гривні,\~що еквівалентно\~сумі 24000\~доларів США, суд вважає, що заборгованість ПАТ КБ «Приватбанк» перед позивачкою [PERSON] по пені за прострочення надання послуги відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» повинна складати 27785,14 доларів США, а саме: -26474,96 доларів США*0,03*29 днів (період прострочення з 3 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2019 року 29 днів) = 23033,2152 доларів США; -2474,96 доларів США*0,03*64 дні (період прострочення з 1 листопада 2019 року по 3 січня 2020 року 64 дні) = 4751,9232 доларів США. Частина третя статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні частини третьої ст. 551 Цивільного кодексу України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання суд застосовує до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно із частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, встановлені письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України. Перевіривши наданий представником позивача розрахунок грошових сум, суд приходить до висновку про його неправильність у частині нарахувань пені за прострочення надання послуги відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 73865,14 доларів США, оскільки розмір заборгованості по пені ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 3 жовтня 2019 року по 3 січня 2020 року становить 27785,14 доларів США. Але оскільки розмір пені значно перевищує розмір стягнутих з відповідача коштів, суд на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України вважає за можливе її зменшити до суми 26474,96 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 квітня 2021 року становить 742823 гривні 84 копійки. А тому позовні вимоги в цій частині підлягають також до часткового задоволення. Ступінь такого зменшення пені (неустойки) суд вважає пропорційним, розумним та справедливим та таким, що відповідає завданню цивільного судочинства і не порушує права позивача на отримання передбаченої законом пені по своєчасному поверненню банківського вкладу. Одночасно, даний підхід ґрунтується на сталій судовій практиці судів, в тому числі Верховного Суду, які розглядаючи аналогічні справи, зменшували обсяг пені фактично до розміру 100 % від суми вкладів. Зокрема, у постановах від 19.09.2018 у справі № 761/46145/16-ц, від 01.10.2018 у справі № 761/42169/16-ц, Верховний Суд встановив, що стягнення судом пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у розмірі вкладу є обґрунтованим та прийнятним. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з\~Акціонерного товариства\~Комерційний банк\~«Приватбанк» на користь [PERSON] 76 (сімдесят шість) доларів США 12 центів 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 3 жовтня 2019 року по 3 січня 2020 року, 742823 (сімсот сорок дві тисячі вісімсот двадцять три) гривні 84 копійки заборгованості по пені за період з 3 жовтня 2019 року по 3 січня 2020 року, а в решті позову відмовити. Згідно з пунктом 1 частини другої, шостої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача З врахування того, що в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 7449 гривень 60 копійок в дохід держави.

Outcome: partial