Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі Договору міни від 29.03.2000 року. Позивач правомірно та на законних підставах набув право власності на вищевказануквартиру та на теперішній час є єдиним власником вказаного об`єкту нерухомості, але він позбавлений можливості вільно користуватися своїм житлом через те, що у зазначенійквартирі окрім нього зареєстрованиййого син, відповідач по справі, [PERSON] , який в квартиріне проживає з 2000 року. На теперішній час відповідач залишається зареєстрованим в квартирі позивача, але оплату комунальних послуг не здійснює,в утриманні житла участі не приймає, його особисті речі в квартирі відсутні, квартирою не цікавиться, що суттєво порушує право власника нерухомості, у зв`язку з чим вінбув вимушенийзвернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд усунути йому перешкоди в користуванні власністю та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Справа призначена до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивач до судового засідання надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягає на задоволенні позову, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву. Свідки [PERSON] та [PERSON] надали суду письмові пояснення, в яких підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву, тому у відповідності до ст.ст. 279, 280, 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи у порядку спрощеного провадження. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі Договору міни від 29.03.2000 року, реєстровий № 534, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Яцемірською Т.В. та згідно з Технічним паспортом на квартиру його право власності 30.03.2000 року зареєстроване в ЗМБТІ (а.с.4-6). Позивач [PERSON] починаючи з 18.04.2000 р. зареєстрований в спірній квартирі, що підтверджується відміткоюу його паспорті громадянина України (а.с.3). Також у вказаній квартирі, починаючи з 04.11.2007 року зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Довідкою юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг ЗМР № 01-71/11993 від 28.07.2019р. (а.с.13). Факт непроживання відповідача підтверджений Актом про непроживання від 21.07.2019 року, згідно якого встановлено, що окрім позивача в квартирі [ADDRESS] зареєстрований син власника квартири - [PERSON] , який фактично не проживає в квартирі з 2000 року, його речі та майно в квартирі відсутні(а.с.7). Також, вказані обставини підтверджуються письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25-26). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність реєстрації відповідача в квартирі [ADDRESS] приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд, та несенні додаткових витрат на оплату комунальних послуг. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усуненняперешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є сином позивача, був зареєстрований в спірному житловому приміщенні як член його сім`ї та втратив право користування даним житлом, оскільки більше 1 року, а саме з 2000 року в ньому не проживає, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся та залишається зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням квартири відповідач не несе, нею не користуються, повністю припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, не цікавиться спірним приміщенням, що спричиняє власнику, позивачу додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved