Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач у липні 2018 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2006 року на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. В будинку також зареєстровані разом з позивачем [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Син [PERSON] зареєстрований у будинку позивача, хоча фактично, з 2014 року та по даний час в зазначеному домоволодінні не проживає та не з'являється. У 2014 році забрав особисті речі та виїхав на постійне місце проживання до Росії, де отримав Російське громадянство. Повертатися не збирається. Оскільки, відповідач не проживає за адресою [ADDRESS], у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком № [ADDRESS]. Ухвалою суду від 30.07.2018 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду, у тому числі шляхом публікації оголошення на веб-сайті судової влади. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, поважних причин неможливості явки в судове засідання суду останній не повідомив. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.11.2006 року, який посвідчений державним нотаріусом Тростянецької нотаріальної контори та зареєстрована в реєстрі за №3760. Право власності позивача на указаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами зареєстроване в комунальному підприємстві «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» 15.10.2012 року (а.с.9-12). Відповідач є сином позивача і з 2011 року зареєстрований в будинку [ADDRESS] (а.с.13,20). Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду показали, що є сусідками позивача. [PERSON] є сином позивача, але він не проживає з матір'ю декілька років, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де проживає його батько. Перешкод у користуванні будинком його ніхто не чинив. Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вимог статей 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідач є членом сім'ї позивача, він не проживає у спірному будинку понад 1 рік, його особисті речі в ньому не зберігаються, витрат на утримання спірного житла відповідач не несе, поважних причин його не проживання в цьому будинку не установлено, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком по [ADDRESS]. За таких обставин позов [PERSON] підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, а тому ураховуючи, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з відповідача на користь останньої слід стягнути судовий збір в сумі 704,80 грн., сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved