Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

позивач публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (ПАТ «Укрсоцбанк») звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення 324'673,21 грн. заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19 вересня 2007 року між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АКБ СР ««Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 770/42-59-07, відповідно до якого банк надав, а [PERSON] отримала кредит в сумі 334'683 грн. під 13,25% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 15 вересня 2022 року. Для забезпечення даного зобовязання між позивачем, [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки. Згідно цього правочину останній поручився перед банком за належне виконання боржником свого зобовязання. Однак свого обовязку з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування коштами відповідачі не виконували, а тому позивач 28 грудня 2009 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, котра уторилась внаслідок такого невиконання. Рішенням третейського суду вона була стягнена з відповідачів. 06 вересня 2011 року було видано виконавчий лист про примусове виконання такого рішення суду і 04 травня 2016 року заборгованість в сумі 361'793,48 грн., була стягнена. З 08 грудня 2009 року по 04 травня 2016 року (момент стягнення заборгованості за кредитним договором) відповідачі не погашали заборгованості з відсотків за користування кредитом внаслідок чого у них утворилась заборгованості в сумі 205'093,13 грн. Також, відповідно до п. 4.1 вказаного кредитного договору їм було нараховано пеню за прострочення строків повернення кредиту в сумі 85'476,67 грн. Окрім цього було нараховано 34'103,41 грн. інфляційних нарахувань. Таким чином загальний розмір заборгованості складає 324'673,21 грн., котрі і слід стягнути з відповідачів, вважає позивач. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити; проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явились, не повідомивши про причини неявок, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подали. За наявності згоди позивача, суд приходить до переконання про необхідність ухвалення заочного рішення, що відповідає нормам ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). При цьому суд бере до уваги заяву [PERSON] про застосування строків позовної давності у справі. У ній вона зазначає, що позивач вимагає стягнення заборгованості, яка виникла за межами строків позовної давності. Це стосується як боргу за відсотками так і за пенею та інфляцією. Просить суд застосувати наслідки пропуску такого строку. Вважає, що до стягнення з неї в користь позивача підлягає 91'020,3 грн. боргу за відсотками. Також зменшеною повинна бути сума пені та інфляційних витрати, відповідно до зазначеного боргу. [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, а також заперечення проти позовних вимог. Правова суть як заяви так і заперечень зводиться до того, що позивачем пропущено строк предявлення вимог до нього, як до поручителя, який, як вважає відповідач, закінчився 29 жовтня 2016 року. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні факти: 19 вересня 2007 року між АКБ СР ««Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено договір кредиту № 770/42-59-07 (далі Кредитний договір). Пунктами 1.1, 1.2 Кредитного договору визначено, що банк надає [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а саме для купівлі однокімнатної квартири № 8, що по вул. Новий Світ, 19 у м. Тернополі, грошові кошти в сумі 334'683 грн. зі сплатою 13,25 % річних та порядку погашення суми основної заборгованості до 15 числа кожного місяця згідно графіку з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 15 вересня 2022 року. Як вбачається з фотокопії заяви про видачу готівки № 654 від 20 вересня 2007 року, кошти за Кредитним договором були передані [PERSON] Відповідачі неналежно виконували свої зобовязання за Кредитним договором в частині повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування ними та штрафних санкцій. У 2011 році рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків було задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк», поданий 28 грудня 2009 року та стягнено з відповідачів заборгованість за Кредитним договором в розмірі 361'793,48 грн. На виконання цього рішення Дніпровським районним судом м. Києва, 06 вересня 2011 року було видано виконавчий лист, котрий був звернений до виконання. Зазначене рішення суду було виконано 04 травня 2016 року; заборгованість погашена повністю. Вказані обставини, в силу вимог ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), доказуванню не підлягають, оскільки визнані сторонами. Зобовязання між сторонами Кредитного договору не припинились ні подачею позову до третейського суду, ні винесенням самого рішення про стягнення заборгованості, оскільки таке припинення можливе виключно з підстав, передбачених договором або законом (частина перша ст. 598 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Оскільки зобовязання між сторонами не припинились то, відповідно до умов Кредитного договору, позивачем обґрунтовано продовжували нараховуватись відсотки за користування кредитними коштами та штрафні санкції. Зазначена правова позиція також наведена у Постанові Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року у пункті 17 якої вказано, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК. Пунктом 2.4.1 Кредитного договору визначено, що сплата процентів здійснюється десятого числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо десяте число місяця є неробочим днем, то [PERSON] зобовязана сплатити суму нарахованих процентів, згідно пункту 2.4 цього договору у попередній робочий день. Таким чином умовами Кредитного договору строк сплати відсотків визначається місяцями. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій ст. 611, частині другій - четвертій ст. 612 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частинами 2 та 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Оскільки умовами Кредитного договору передбачений обовязок [PERSON] сплачувати відсотки за користування кредитом щомісячно та встановлено самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами Кредитного договору сплата відсотків за користування коштами повинно здійснюватись позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Даний позов подано до суду 02 березня 2017 року, коли строк позовної давності і було перервано. Таким чином, в межах строку позовної давності заявлені лише вимог про стягнення відсотків за користування кредитом з 10 лютого 2014 року (дана найближчого чергового платежу в межах строку позовної давності) до травня 2016 року (кінцева дата на яку посилається представник позивача у позовній заяві, та за межі якої суд вийти не може з огляду на диспозитивність судового процесу). Отож сума заборгованості по сплаті відсотків за користування коштами за Кредитним договором в межах строку позовної давності складає 91'028,7 грн. Пеня в межах річного строку позовної давності складає 61'653,43 грн. Інфляційні нарахування складають 34'103,41 грн. Саме ці кошти слід стягнути з боржників в користь позивача. У задоволенні вимог про стягнення решти коштів слід відмовити у звязку з пропуском позовної давності. Посилання представника позивача на те, що строк позовної давності слід розпочати обчислювати з моменту спливу терміну виконання зобовязання, тобто з 15 вересня 2022 року, суд відкидає з наступних міркувань: справді, як уже зазначалось вище, у Кредитному договорі встановлено строк виконання зобовязань, котрі були ним породжені, тобто до 15 вересня 2022 року. Водночас, пунктом 4.5 цього правочину визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) [PERSON] обовязків, визначених п.п. 3.3.2-3.3.7, 3.311-3.313 та 3.3.15 цього договору порушення умов договорів, визначених п. 1.3 цього договору, протягом більше ніж тридцять днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та, відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого для погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Одним із перелічених пунктів, а саме 3.3.7 визначено обовязок [PERSON] дотримуватись умов Кредитного договору. Таким чином, сторони вказаних кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Аналогічну праву позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 05 липня 2017 року, постановленій у справі № 6-509цс17. Таке неналежне виконання Кредитного договору мало місце, що і стало підставою для подачі позивачем позову до третейського суду. Отже мало місце зміна строку виконання основного зобовязання. Щодо вимог про стягнення з [PERSON], як солідарного боржника, заборгованості за Кредитним договором, то тут суд вважає за необхідне зазначити таке: на забезпечення зобовязання за Кредитним договором між АКБ СР ««Укрсоцбанк» (кредитор), [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (поручитель) 19 вересня 2007 року було укладено договір поруки за яким поручитель зобовязався перед кредитором у повному обсязі, солідарно відповідати за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування ним, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, в строки та порядку, передбаченому Кредитним договором. У пункті 6.2 даного договору визначено, що він діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою, а саме повернення кредиту в сумі 334'683 грн. з порядком погашення, що визначений п. 1.1 Кредитного договору та кінцевим терміном повернення всієї суми кредиту до 15 вересня 2022 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених Кредитним договором. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК). У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст.554 ЦК ). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного повернення кредиту не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Питанню настання строку виконання основного зобовязання за Кредитним договором суд уже приділив належну увагу вище, і повторює, що у даному випадку позивачем було ініційовано погоджену сторонами договору процедуру дострокового погашення заборгованості за Кредитним договором; було подано позов до третейського суду, котрий був задоволений. Заборгованість була стягнена як з боржника так і з поручителя. За даних обставин суд не вбачає, визначених законом підстав для визнання вказаної поруки [PERSON] припиненою. Отже [PERSON] неналежно виконує свої зобовязання за Кредитним договором і це призвело до виникнення заборгованості, а [PERSON], котрий поручився за належне їх виконання несе солідарну відповідальність за таке невиконання. Окрім цього, ч. 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що <…> якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на те, що суд прийшов до переконання про часткову підставність вимог позивача щодо стягнення з відповідачів заборгованості на загальну суму 186'758,54 грн. з них, в користь ПАТ «Укрсоцбанк» також слід стягнути 1'867,58 грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial