Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-27 00:00:00

Позивач у березні 2012 року звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпро з позовом до [PERSON] , ПАТ «Акцент-Банк», із вимогами про звернення стягнення на предмет застави. Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідно до кредитного договору № ODA0AE00001603 від 27.09.2006 року відповідачка [PERSON] отримала кредит у сумі 19 915,00 доларів США, зі сплатою за користування ним 10,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 26.09.2011 р., проте в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконувала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до [PERSON] , що випливають зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачкою договору застави рухомого майна від 27.09.2006 року. Вимоги до відповідачки, що випливають зі згаданого кредитного договору, були забезпечені і шляхом укладання з відповідачем ПАТ А-Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв`язку з чим він є солідарним відповідачем за пред`явленим до стягнення боргом. З урахуванням викладеного банк просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODA0AE00001603 від 27.09.2006 року у розмірі 26 048, 35 доларів США, - здійснити вилучення предмету застави та передачі його у заклад (володіння) Публічному Акціонерному Товариству Комерційний Банк Приватбанк (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570), а саме: автомобіль Nissan, модель: Maxima, рік випуску 1999, тип ТЗ: Легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності відповідачці [PERSON] , - звернути стягнення на предмет застави автомобіль: Nissan, модель: Maxima, рік випуску 1999, тип ТЗ: Легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності відповідачці [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ Комерційний Банк ПРИВАТБАНК (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ ПРИВАТБАНК усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Також просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн.. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2012 року (а.с.33-34) позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено у повному обсязі. Ухвалою суду від 05.12.2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04.05.2012 року по цивільній справі №2/0417/3780/2012 за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення було скасовано і призначено до розгляду. Ухвалою суду від 28.12.2017 року ухвалено передати цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення, на розгляд до Приморського районного суду м.Одеси. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за договором поруки закрито (а.с.97-98). Після автоматизованого розподілу справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду м.Одеси Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 20.02.2018 року справу було прийнято до провадження судді Домусчі Л.В. та призначено до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 12.03.2018 року було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 08.05.2018 року провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням, винесеним за розглядом справи № 522/5183/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу. 12.03.2021 року на підставі запиту від 05.02.2021 року канцелярією суду було надано копії рішення суду від 26.02.2018 року по справі № 522/5183/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу, ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 26.02.2018 року та Постанови Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 року. Зазначені копії рішень суддею отримано 15.03.2021 року. Ухвалою суду від 29.03.2021 року провадження у справі було поновлено та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.06.2021 року. Через відсутність світла в приміщенні суду, розгляд справи 02.06.2021р. відкладено на 26.08.2021р.. У судове засідання 26.08.2021 року сторони не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Станом на 26.08.2021 року відзив на позов від відповідача не надходив, про розгляд справи була сповіщена належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника банку, згідно якої просив розглядати справу за їх відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення судового рішення є 28.08.2021 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до п. 1.1 кредитного договору №ODA0AE00001603 від 27 вересня 2006 року Банк зобов`язується надати позичальнику - [PERSON] кредитні кошти через касу Банку на строк з 27 вересня 2006 року по 26 вересня 2011 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 19 915,00 доларів США на споживчі цілі в сумі 15 000 доларів США та 4 915,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 договору зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 0,88% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,25% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, процентів за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11 даного договору і винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно до п. 6.2 цього Договору. Щомісячно в період сплати Позичальник повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 361,45 доларів для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, комісії. Відповідно до порядку, який передбачений п. 1.1 кредитного договору №ODA0AE00001603 від 27 вересня 2006 року Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 15 000 доларів США через касу Банку. У підтвердження факту видачі кредиту представник позивача надав заяву про видачу готівки №005 від 28 вересня 2006 року. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № ODA0AE00001603 від 27.09.2006 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір застави рухомого майна автомобіля Nissan, модель: Maxima, рік випуску 1999, тип ТЗ: Легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до договору застави Заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконавця будь якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Також 27 вересня 2006 року в забезпечення зобов`язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки №1603/Р, за яким поручитель зобов`язався відповідати перед Банком солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Також, позивачем 20.10.2010 року з ПАТ А-Банк було укладено договір поруки № 167, згідно якого розмір відповідальності Поручителя перед Кредитором обмежується сумою у розмірі 10000 грн., відповідно до якого останній є солідарними відповідачем. Згідно позову, відповідачка [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договорам не виконувала належним чином, у зв`язку з чим у неї станом на 06.03.2012 року утворилася заборгованість за кредитним договором № ODA0AE00001603 від 27.09.2006 року у загальному 26 048, 35 дол. США, із яких: -10 411, 41 дол. США - заборгованість за кредитом; -7 499,88 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; -1 252,57 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; -6 884, 49 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Розрахунок заборгованості наявний у матеріалах справи (а.с.5-6). У зв`язку з тим, у добровільному порядку позичальник дану суму заборгованості не повертає та кошти не кредитом не сплачує, банк звернувся з даним позовом та просив звернути стягнення на предмет застави. Також за розглядом справи судом встановлено, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/5183/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором №ODA0AE00001603 від 27.09.2006 року в розмірі 54 327.8 доларів США, що за курсом 25.09 гривень, що складає 1363 085.00 грн.. За розглядом даної справи Приморським районним судом м. Одеси 26.02.2018 року було прийнято рішення, згідно якого в задоволенні позову банку було відмовлено через пропусків строків позовної давності (а.с.148-149). Постановою Одеського апеляційного суду від 05.11.2020 року вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.02.2018 року було змінено в частині обґрунтування правових підстав відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.150-159). За розглядом справи № 522/5183/15-ц суди обох інстанції встановили, що останній платіж за кредитним договором був датований 05 листопада 2008 року, а тому строк виконання основного зобов`язання було змінено та у банка виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав у строк до 05 листопада 2011 року. Оскільки банк із позовом про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором звернувся лише в березні 2015 року, то суди прийшли до висновку, що банком пропущений строк позовної давності, про застосування якої було заявлено сторонами, та відмовили у задоволенні позову. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами частини першої статті 1048 ЦК України(параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Застава є способом забезпечення зобов`язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу» ). Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України). Частиною першою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого зобов`язання. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Звернення стягнення на предмет застави шляхом встановлення у рішенні суду права заставодержателя від свого імені продати предмет застави будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 30 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору застави не передбачили цей спосіб задоволення вимог заставодержателя у договорі про задоволення вимог заставодержателя. Якщо ж сторони договору застави передбачили такий спосіб задоволення вимог заставодержателя у договорі про задоволення вимог заставодержателя, позовна вимога про звернення стягнення на предмет застави шляхом встановлення у рішенні суду права заставодержателя від свого імені продати предмет застави будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 30 Закону, є неналежним способом захисту. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19). Отже, звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. У відповідності до п.17.10 сторони в договорі застави рухомого майна від 27.09.2006 року обумовили, що у випадку порушення заставодавцем/позичальником будь-якого із зобов`язань за кредитним договором чи/бо даним договором заставодавець зобов`язаний: -Доставити предмет застави за адресою [ADDRESS] , у строк 7 днів із моменту пред`явлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості, строку сплати якої настав, а також неустойки. У противному випадку заставодержатель має право здійснити доставку предмету застави за вказаним адресом, як своїми силами, так і на договірних умовах із третіми особами. Витрати, пов`язані з доставкою предмету застави, несе заставодавець; -У той же строк передати предмет застави заставодержателю в заклад по акту прийому-передачі, який підписується сторонами. У цьому випадку заставодержатель має право виставити охорону предмета застави, як своїми силами, так і на договірних умовах із третіми особами. Витрати пов`язані з доставкою предмету застави несе заставодавець. У відповідності до п.24 договору застави, звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів: -Шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателя у рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором; -Шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах; шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Пошук покупця на предмет застави проводяться як заставодавцем, так і банком; -У випадку нотаріального посвідчення цього договору - на підставі виконавчого напису нотаріуса; -Іншим незабороненним чинним законодавством способом. При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку заставодержатель встановлює початкову ціну предмету застави в розмірі 50% від повної вартості згідно з п.9 цього договору. Заставодержатель має право реалізувати предмет застави за ціною, вище зазначеної в цьому пункті. Отже, сторони, підписавши договір про надання кредиту та заставу транспортного засобу, узгодили всі його умови, у тому числі, вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду заставодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет застави шляхом укладення банком з іншою особою-покупцем договору купівлі-продажу. Верховний Суд України у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 вказав, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. З огляду на вказане суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі, оскільки такий спосіб звернення стягнення на заставне майно сторони договору застави визначили як позасудовий, що відповідає положенням статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». А отже позивач обрав позасудовий спосіб захисту порушеного права, який не підлягає застосуванню у судовому порядку. Вказана позиція узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19). Такі ж висновки Верховний Суд зробив у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 461/11585/15-ц (провадження № 61-16884св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 463/4243/15-ц (провадження № 61-21308св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 202/2151/15-ц (провадження № 61-15652св18), від 25 вересня 2019 року у справі № 471/290/16-ц (провадження № 61-20911св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 754/21778/13-ц (провадження № 61-25886св18), від 04 березня 2020 року у справі № 366/726/17 (провадження 61-12686св19) підстав відступити від яких не встановлено. Окрім того, суд вбачає, що строк дії договору був визначений до 26 вересня 2011року, проте банком здійснено розрахунок заборгованості станом на 06.03.2012 року, тобто за межами дії договірних зобов`язань. Відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За закріпленим у статті 81 ЦПК України загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed