Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулося до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №R52110171352В від 26.12.2011 на користь позивача у розмірі 55686,70 грн.; стягнути суму судового збору. Підставою свого позову позивач зазначає неналежне виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору №R52110171352В від 26.12.2011. Ухвалою Новопсковського\~районного суд\~Луганської області\~від 23\~жовтня 2018\~року відкрито\~провадження у\~справі та\~призначено справу\~до розгляду\~по суті у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 16.11.2018. 16 листопада 2018 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 05.12.2018. 05 грудня 2018 року підготовче судове засідання відкладено до 21.12.2018 за клопотанням представника позивача. 21 грудня 2018 року підготовче судове засідання відкладено до 16.01.2019 за клопотанням відповідача. Ухвалою суду від 16 січня 2019 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.02.2019. \~ \~ \~ \~15 лютого 2019 року судове засідання не відбулося у звязку з відрядженням судді. Судове засідання призначено на 04.03.2019. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 04 березня 2019 року здійснено процесуальне правонаступництво позивача та замінено ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на його правонаступника ТОВ «ФК «Прайм Альянс». 30 листопада 2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме в розмірі основної частини заборгованості за кредитом в сумі 33350,88 грн. В обґрунтування відзиву відповідач посилався на те, що спірний кредитний договір був укладений з ПАТ «ВТБ [PERSON]» і по липень 2014 року включно від виконував всі умови договору, виплативши 30777,00 грн. З початком активної фази бойових дій на сході України звязок з Луганським відділенням №1 ПАТ «ВТБ [PERSON]», через яке проводились платежі, було втрачено, так як банк змінив юридичну адресу, при цьому не повідомивши його про це. Приблизно в серпні-вересні 2014 року до нього телефонував працівник банку, який запевнив, що реквізити, необхідні для сплати кредиту, будуть повідомлені пізніше, однак жодних повідомлень йому не надходило і він не міг сплачувати платежі. Вважає, що такими діями первісний кредитор порушив вимоги п. 9.2. кредитного договору щодо прядку повідомлення сторін. Також відповідач зазначив, що первісний кредитор до 22.06.2015, дати відступлення права вимоги новому кредитору, жодних повідомлень йому не направляв й вимогу про дострокове повернення кредиту не заявляв. Про укладення [PERSON] відступлення прав вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №220615нв від 22.06.2015 між первісним кредитором ПАТ «ВТБ [PERSON]» і новим кредитором ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», йому стало відомо тільки 12.11.2018, після отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі. Відповідач посилається на те, що всупереч вимог п.3.1.6 [PERSON] відступлення, він не отримував від нового кредитора письмового повідомлення про відступлення прав вимоги і, як наслідок, не міг сплачувати кредитні платежі за період з 22 червня 2015 року (дата відступлення права вимоги новому кредитору) по 12 листопада 2018 року (дата отримання ухвали суду). Первісним кредитором не виконані вимоги п.9.2 і 5.2.2. кредитного договору, а тому заборгованість в розмірі 38524,62 грн., яку було відступлено первісним кредитором позивачу, не може признаватись як невиконання ним умов кредитного договору. Крім того, відповідач посилається на те, що при розрахунку заборгованості за кредитним договором позивачем не враховано вимоги Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо заборони нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості. Таким чином, відповідач зазначив, що основною причиною виникнення заборгованості за кредитним договором є невиконання умов договору первісним і новим кредиторами, а саме п.п. 9.2; 5.2.2 кредитного договору, п. 3.1.6 договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №220615нв від 22.06.2015, а також бойові дії на території Луганської області. 14 грудня 2018 року представник позивача надав відповідь на відзив, в якій зазначив про безпідставність посилань відповідача на невиконання банком вимог п. 9.2. кредитного договору, оскільки відповідно до п. 5.2.4 кредитного договору у випадку порушення позичальником своїх зобовязань за цим договором, банк має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника за власним вибором здійснити будь-які дії, направлені на виконання зобовязань позичальника за цим договором. Представник позивача, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15, зазначив, що неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє йото від обовязку погашення кредиту взагалі. Відповідач не виконував кредитні зобовязання у відповідності до умов кредитного договору ні первісному, ні новому кредитору, у звязку з чим утворилась заборгованість у розмірі 38524,62 грн, яку було відступлено банком позивачу. Крім того, представник позивача зазначив, що посилання відповідача на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо заборони нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості є хибними, оскільки за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника та не є штрафними санкціями, тобто неустойкою чи пенею. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, 16.01.2019 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає. Враховуючи заяви учасників справи, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26 грудня 2011 року між ПАТ «ВТБ [PERSON]» та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено кредитний договір № R52110171352В (далі - Кредитний договір), згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 55755,00 грн. зі строком повернення кредитних коштів до 26.12.2016 із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 18% річних (п. 3 Кредитного договору). 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ [PERSON]» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №220615нв (далі Договір відступлення), відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «ВТБ [PERSON]» передає ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Факт прийняття ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги за Кредитним договором №R52110171352В від 26.12.2011 підтверджується реєстром прав вимоги № 1 до [PERSON] про відступлення права вимоги №220615нв від 22.06.2015, актом приймання-передачі документації. Згідно із п.п. 1.1.4 [PERSON] відступлення, заборгованість - невиконані боржником грошові зобовязання перед первісним кредитором в частині залишку суми заборгованості відповідно до умов кредитного договору, станом на день підписання сторонами цього [PERSON]. Відповідно до п.п. 3.1.1 [PERSON] про відступлення, права вимоги відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед первісним кредитором. Згідно із п.п. 3.1.3 [PERSON] відступлення, право вимоги переходить до нового кредитора з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договором та їх зобовязань по договорам забезпечення, що не засвідчені нотаріально, а також по відношенню до поручителів, майнових поручителів стосовно їх зобовязань по договорам забезпечення. Разом із правами вимоги новому кредитору переходять всі інші повязані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Отже, відповідно до вище вказаного [PERSON] відступлення ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права вимоги за кредитним договором №R52110171352В від 26.12.2011. При цьому, суд не приймає посилання відповідача на те, що у звязку з порушенням новим кредитором ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» умов п. 3.1.6 [PERSON] відступлення, а також порушенням первісним кредитором ПАТ «ВТБ [PERSON]» вимог п. 9.2 та 5.2.2. Кредитного договору щодо належного повідомлення боржника про відступлення права вимоги, не може визнаватись як невиконання ним умов кредитного договору, з огляду на таке. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, згідно ст.\~516\~ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі № 61-7378св18. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. З матеріалів справи вбачається, що відповідачу було відомо про існування у нього заборгованості за кредитним договором, що підтверджується його поясненнями у відзиві, однак в порушення умов договору, відповідач свої кредитні зобовязання належним чином не виконував та не сплачував заборгованість. На підтвердження факту правонаступництва прав та обовязків ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за кредитним договором №R52110171352В від 26.12.2011, боржником за яким є відповідач, суду надано копію договору факторингу №29/01/19-1 від 29.01.2019, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс», згідно п. 1.3 якого ТОВ «ФК «Прайм Альянс» одержав право замість ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вимагати від боржників належного виконання всіх зобовязань за кредитними договорами, в тому числі та не виключаючи, штрафні санкції та пені передбачені кредитним договором; а також копії витягу з Акту приймання-передачі документації боржників, відповідно до якого ТОВ «ФК «Прайм Альянс» прийняв документацію відносно боржника [PERSON] за кредитним договором №R52110171352В від 26.12.2011, і витягу з реєстру боржників на [PERSON] за вказаним кредитним договором з сумою заборгованості за кредитом 55686,70 грн., які є додатками до вказаного договору факторингу. Таким чином, ТОВ «ФК «Прайм Альянс» набуло права вимоги за кредитним договором №R52110171352В від 26.12.2011. Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобов'язаний в порядку та на умовах, що визначені договором, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що передбачені договором. Надання кредитних коштів відповідачу підтверджується копією меморіального ордеру №50160 від 26.12.2011 і не заперечувалося відповідачем. Відповідно до п.3.8 Кредитного договору, виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором забезпечується заставою транспортного засобу: автомобіль марки - ВАЗ, модель - 210934, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до п. 4.6 Кредитного договору, повернення Кредиту та Процентів за Кредитом здійснюється щомісячно згідно з Графіком. Сума щомісячного ануїтетного платежу розраховується таким чином, що протягом строку кредитування, вказаного в п.3.2 цього [PERSON], сума Кредиту, вказаного в п. 3.1 цього [PERSON], та нараховані Проценти повертаються в повному обсязі рівними частинами Відповідно до п.5.3.1 Кредитного договору, Позичальник зобов'язався сплатити комісійну винагороду, повернути Банку отриманий Кредит та сплатити нараховані Проценти за користування Кредитом у повному обсязі, виконувати інші зобов'язання в порядку та в строки, встановлені [PERSON]. Згідно п. 4.10 Кредитного договору, за наявності прострочення виконання зобовязань Позичальником за [PERSON], розмір Платежів збільшується на суму комісійної винагороди, неустойки та інших платежів (якщо такі мають місце та/або матимуть місце), у т. ч. відшкодування витрат та збитків Банку, повязаних з неналежним виконанням Позичальником цього договору. Згідно п. 5.2.4. Кредитного договору, у випадку порушення Позичальником своїх зобовязань за цим [PERSON] має право без отримання додаткової письмової згоди Позичальника за власним вибором здійснити будь-які дії, направлені на виконання зобовязань Позичальника за цим [PERSON], у тому числі звернути стягнення на заставне майно за Договорами забезпечення у будь-який спосіб та/або одержати відшкодування з майна Позичальника, та/або звернутися до поручителів/майнових поручителів/гарантів та/або звернутися до колекторського агентства, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов [PERSON] забезпечення. Відповідно до п. 9.9. Кредитного договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою банку та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань згідно з цим договором у повному обсязі. Частина 1 ст. 638 ЦК України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України також встановлено свободу договору, з посиланням на статтю 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підписуючи кредитний договір, позичальник [PERSON] погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписання даного договору позичальник висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов'язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України. Відповідач кредитні кошти отримав в повному обсязі, проте неналежним чином не виконує умови Кредитного договору. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, останній платіж відповідач здійснив 28.07.2014 у сумі 67,00 грн. У зв'язку з неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобовязань утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 55686,70 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 33350,88 грн., заборгованості по відсоткам 5173,74 грн., а також індексу інфляції та 3% річних що станом на 21.06.2018 становить 17162,08 грн. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 та 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд зауважує, що у відповідності з принципом змагальності, обовязок доказування покладений на сторін у справі, тому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, зважаючи на сутність принципу змагальності, беручи до уваги те, що саме на сторін у справі покладається обов'язок доказування, а доказування не може ґрунтуватися на припущення, суд констатує, що відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт погашення ним заборгованості за кредитним договором. Таким чином, у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач має заборгованість за наданим кредитом перед позивачем, що підтверджується дослідженими матеріалами справи і не спростовано відповідачем. Пунктом 1 ч.1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним, що загальна сума боргу зі сплати тіла кредиту становить 33350,88 грн., та відсотків за користування кредитом 5173,74 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача втрат від інфляційних процесів та 3% річних за невиконання зобов'язань, суд враховує наступне. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається\~з розяснень,\~викладених в\~ п.\~18\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~вирішенні спорів,\~що виникають\~із кредитних\~правовідносин» №5\~від 30\~березня 2012\~року,\~за змістом\~статті 552,\~частини другої\~статті 625\~ЦК України,\~інфляційне нарахування\~на суму\~боргу за\~порушення боржником\~грошового зобов'язання,\~вираженого в\~національній валюті,\~та три\~проценти річних\~від простроченої\~суми полягає\~у відшкодуванні\~матеріальних втрат\~кредитора від\~знецінення грошових\~коштів унаслідок\~інфляційних процесів\~та отриманні\~компенсації (плати)\~від боржника\~за неправомірне\~користування утримуваними\~ним грошовими\~коштами,\~належними до\~сплати кредиторові,\~тому суд\~має виходити\~з того,\~що ці\~кошти нараховуються\~незалежно від\~сплати ним\~неустойки (пені)\~за невиконання\~або неналежне\~виконання зобов'язання. Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова від 29.05.2013 у справі № 6-39цс13). Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом, це узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України (постанова від 02 вересня 2015 року у справі №6-369цс15). Як вбачається з розрахунку сум інфляційних втрат та 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом станом на 21.06.2018 відповідачу нараховані інфляційні витрати за кредитом в сумі 13753,08 грн. та 3% річних в сумі 3409,00. Суд приходить до висновку, що оскільки відповідачем [PERSON] прострочено виконання грошового зобов'язання, то відповідно у позивача виникло право, згідно зі ст.625 ЦК України, вимагати сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, та 3 % річних від суми простроченої заборгованості. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 17162,08 грн. станом на 21.06.2018 обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо заборони нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості, з огляду на наступне. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. У листі від 01.07.2014 «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» зазначено, що неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (неустойко, пенею) (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі №6-42цс11). Таким чином, надавши оцінку кожному аргументу, наведеному представником позивача в позовній заяві та відповіді на відзив, відповідачем - у відзиві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про існування правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитом в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, понесений ним при зверненні до суду.

Outcome: approved