Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 10.02.2015 р. між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500971254, який складається з двох розділів - «Базові умови кредитування» та «Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов`язані між собою та складають невід`ємну частину цього договору . Сума кредиту - 22 362,20 грн., процентна ставка - 15,99% річних, Тип процентної ставки - фіксована. Дата остаточного повернення кредиту , яка є датою припинення нарахування відсотків 11.02.2019 р. . Пунктом 2.8.1. сторони встановили комісійну винагороду банку за управління кредитом в розмірі 1,8% від суми кредиту. Позивача не ознайомили з умовами кредитування, банк скориставшись необізнаністю позивача порушив імперативні норми положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач не отримав всієї необхідної інформації, не був належним чином ознайомлений з усіма істотними умовами, правилами. Підпис позивача в кінці договору про начебто отримання останнім всієї інформації не відповідає дійсності, позичальник отримав лише свій примирник кредитного договору. Договір має дуже дрібний шріт і позивач не тільки н мав часу його прочитати , а й не міг зробити цього фізично. Крім того, зазначені у договорі штрафні санкції свідчать про можливість двічі притягнути позичальника до відповідальності, що є порушенням ст. 61 Конституції України. Сторони також не мали право вносити в умови договору і третейське застереження з огляду на прийняття Закону Уrраїни «Про внесення змін до статті 6 Закону від 03.02.2011 року № 2983 - VІ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейськими судами», який набув чинності 12.03.2011 р. Також допущено порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно комісійної винагороди банку. За таких обставин, зважаючи на порушення Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди» наявні підстави для визнання договору недійсним. 13.12.2018 р. Шевченківським районним судом м. Києва відкрито провадження у справі, призначено її розгляд та запропоновано відповідачу у строк до 13.03.2019 року подати письмові заперечення проти позовної заяви та посилання на доказами, якими вони обґрунтовуються. 13.03.2018 р. у зв`язку із набранням чинності змін до ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) в судовому засіданні вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву де зазначено наступне. Підстави для визнання спірного договору відсутні. Сторони бажали його укладання, про що свідчать їх підписи. Договір укладено в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містять всі умови, які мають істотне значення в тому числі і в частині умов щодо третейського застереження. Позивачем не доведено і не зазначено в чому саме полягає порушення його прав, адже він отримав кредитні кошти, в повному обсязі та використав на власні потреби. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що 10.02.2015 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500971254 за умовами якого, і це не оспорюється учасниками процесу, позивач отримав грошові кошти у розмірі 22362,20 грн. Процентна ставка за кредитом, як свідчить п. 2.2. Розділу 1 «Базові умови кредитування» становить 15,99% річних. Тип процентної ставки фіксований Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 11.02.2019 року (п.2.3.). Як свідчить п. 1 договору, останній складається з з двох розділів - «Базові умови кредитування» та «Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов`язані між собою та складають невід`ємну частину цього договору . Представник позивача зазначає, що наявні підстави для визнання договору недійсним, з огляду на порушення вимог Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів». За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення договору, кредитодавець зобов`язаний був повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як вбачається з наданого стороною позивача кредитного договору (Розділ 1) [PERSON] засвідчив власним підписом, що (1) він попередньо ознайомлення у письмовій формі з умовами наданого кредиту, в тому числі вартістю кредиту, , його особливостями , перевагами та недоліками, , інформацією про сукупну вартість кредиту, з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості видів та предметів, сукупних послуг, а також будь - якою інформацією , надання якої вимагає чинне в Україні законодавство , в тому числі інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому роз`яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що (2) він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого Розділів та додатків до нього дату його укладення; що (3) він в письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк» та які йому роз`яснені , зрозумілі та з якими він цілком згодний. Представник позивача зазначає, що таку інформацію [PERSON] не отримав, його підпис про те, що він начебто ознайомлений з усіма умовами не свідчить про таке ознайомлення, зважаючи на те, що оживчу було надано лише свій примірник кредитного договору (Розділ «1 «Базові умови кредитування). Суд не може погодитись з такими доводами, з огляду на наступне. Приписами ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Під час розгляду справи н було встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивач не мав можливості ознайомитись з умовами договору, був змушений до підписання договору,не було отримано відомостей про те, не погоджувався із запропонованими умовами надання кредитних коштів. Також суд має наголосити на приписах ч. 6 ст. 81 ЦПК України, які визначають, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що матеріали справи не містять будь - яких доказів, в розумінні приписів ст. 76 ЦПК України, на підтвердження вищенаведених доводів сторони позивача, такі докази є лише припущеннями та не можуть бути покладені в основу рішення. Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Представник позивача зазначає, що умови спірного договору передбачають можливість для позичальника бути двічі притягнутим до відповідальності. Відповідно до п. 4 кредитного договору позичальник взяв на себе зобов`язання у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісії, якщо сплата комісії передбачена Розділом № 1 цього договору та/або інших платежів за договором, сплата яких передбачена цим договором, сплатити банку штраф у розмірі 50,00 грн. за кожне допущене позичальником прострочення платежів, що триває від одного до чотирьох календарних днів. При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеному попереднім абзацом цього пункт, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150,00 грн. за за кожний випадок допущеного прострочення платежу. Беручи до увагу зміст зазначеного пункту, а саме щодо сплати додаткового штрафу у разі, якщо порушення умов договору триває більше 5 днів, підстави вважати зазначене можливістю бути двічі притягнутим до відповідальності відсутні. Також на думку суду не може бути підставою для визнання недійсним правочину і включення до умов договору третейське застереження, викладене у п. 6 кредитного договору з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. В розумінні приписів ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, на день укладання спірного договору, відповідно до приписів п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», до підвідомчості третейських судів не відноситься розгляд справ в спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Проте, зазначене та з огляду на приписи ст. 124 Конституції України не може свідчити про порушення права позивача, оскільки встановлена заборона третейським судам розглядати спори щодо захисту прав споживача, не обмежує, а безпосередньо передбачає вирішення таких спорів у разі їх виникнення у суді загальної юрисдикції, чим і скористався [PERSON] пред`явивши даний позов до ПАТ «Альфа - Банк». Також не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору і включення до його умов необхідність сплати банку комісійної винагороди, передбаченої 2.8.1. кредитного договору, зважаючи на наступне. За положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Так суд погоджується з твердженнями представника позивача,які підтверджуються усталеною судовою практикою, що несправедливими можуть бути визнані положення договору щодо плати за управління кредитними грошовими коштами. Поте, дана обставина не дає суду підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, оскільки в розумінні приписів Закону України «Про захист прав споживачів» така обставина є підставою для визнання недійсним саме такого положення угоди. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Зважаючи на обставини встановлені в судовому засіданні суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання кредитного договору № 500971254 від 10.02.2015 р. недійсним, а тому вважає за можливе відмовити у задоволенні заявлених вимог. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed