Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач у жовтні 2015 року звернулася до суду з указаними позовом, в якому зазначає, що 12.09.2008 року було зареєстровано їх шлюб з відповідачем, актовий запис №133. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини між сторонами припинені більше року, кожна зі сторін живе своїм життям, шлюб існує лише формально. Позивач прийшла до висновку, що шлюб необхідно розірвати. Майновий спір сторони будуть вирішувати в окремому порядку. Крім того, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем, а відповідач, який проживає у [INFO] [PERSON] Федерації, працюючи в органах МНС на території [PERSON] Федерації, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Посилаючись на указані обставини, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила (а.с.53). Відповідач [PERSON] повідомлявся про час та місце судового розгляду відповідно до частини 7 статті 76 ЦПК України, як особа, яка проживає за межами України, судовою повісткою в порядку, визначеному міжнародним договором Конвенцією про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, шляхом надсилання у порядку статті 415 ЦПК України судового доручення до компетентного суду [PERSON] Федерації. З матеріалів отриманих через головне територіальне управління юстиції у Сумській області установлено, що Липецьким районним судом Липецької області [PERSON] Федерації відповідачу в ході судового засідання 09.02.2016 року було вручено копію позовної заяви про стягнення аліментів та додані до неї матеріали, а також повістку про виклик до Тростянецького районного суду Сумської області. У подальшому відповідач до Липецького районного суду Липецької області [PERSON] Федерації не зявлявся у судові засідання 19.02.2016 року та 09.03.2016 року, заперечень проти позову не висловив, причин неявки не повідомив. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, причин неможливості явки в судове засідання суду останній не повідомив. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України (а.с.45-51). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії 1-БП № 036635, 12 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 133 (а.с.6). Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Відповідно до довідки Тростянецької міської ради від 05.10.2015 року № 2913 [PERSON] проживає разом з сином [PERSON], [INFO] по вул.Горького, 52/22 у місті Тростянець Сумської області. Ураховуючи, що позивач є громадянкою України (а.с.4-5), а відповідач - громадянином [PERSON] Федерації, що установлено та підтверджено протоколом судового засідання Липецького районного суду Сумської області від 09.02.2016 року (а.с.47), спірні правовідносини відповідно до статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» є приватно-правовими відносинами з іноземним елементом, правове регулювання яких відповідно до статті 4 указаного Закону визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цьог Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 56 Сімейного кодексу України). У силу статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, сторони разом тривалий час не проживають, суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб необхідно розірвати. Вирішуючи вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], суд виходить з таких мотивів. Відповідно до статей 16,\~66 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~ права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами, і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Крім цього, згідно з частиною 1 статті 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифіковану Україною та [PERSON] Федерацією, правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої постійно проживають діти. Тому для даних правовідносин між сторонами необхідно застосувати відповідний закон України, яким є\~Сімейний кодекс України, як особистий закон для сина сторін як найбільш сприятливий для нього. Суд відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої та восьмої статті 7 Сімейного кодексу України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дитини. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до її повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. З огляду на викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти підлягають стягненню з дня предявлення позивачем позову, тобто з 05 жовтня 2015 року. Згідно із частиною третьою статті 88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивач за позовами про стягнення аліментів відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з огляду на те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з відповідача підлягає стягненню користь держави судовий збір у розмірі 0,4 мінімальної заробітної плати в сумі 487 грн. 20 коп. (1218 грн. х 0,4). При цьому сплачений позивачем судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу в сумі 487,20 грн. відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі пункту 1 частини першої статті 367 ЦПК України слід допустити негайне виконання судового рішення у межах платежу за один місяць. За таких обставин,

Outcome: approved