Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивач, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради про поділ майна подружжя в обґрунтування якого зазначила, що з 19.12.2009р. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі. Від даного шлюбу мають дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі ними придбано на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2011р., земельну ділянку площею 0,0612га, що розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 14.02.2014р. на підставі свідоцтва про право власності зареєстрований житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Також придбаний легковий автомобіль Peugeot Partner, 2007року випуску, д.н. [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] . Добровільно розділити спільне майно вони не можуть, оскільки відповідач не визнає її право на частку в майні. Тому просить визнати житловий будинок [ADDRESS] та легковий автомобіль Peugeot Partner, 2007року випуску, д.н. [NUMBER] об`єктами спільної власності подружжя; визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] без виділу в натурі; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] без виділу в натурі; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину легкового автомобілю Peugeot Partner, 2007року випуску, д.н. [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] без виділу в натурі; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину легкового автомобілю Peugeot Partner, 2007року випуску, д.н. [NUMBER] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.12.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, та відзив, в якому частково визнав позовні вимоги, просив житловий будинок поділити по 1/2 частині, а легковий автомобіль Peugeot Partner залишити право власності за ним. Представник третьої особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, надав висновок, відповідно до якого просив задовольнити позовні вимоги. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судом встановлені наступні обставини справи. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідченого 03.08.2011р. державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Комаренко А.М., [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,0612га, що розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до свідоцтва про право власності від 14.02.2014р. зареєстрований житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , яке 11.02.2014р. зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності за №4669522. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] зареєстроване 23.05.2015р. за [PERSON] зареєстрований легковий автомобіль Peugeot Partner, 2007року випуску, д.н. [NUMBER] . Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно абзацу першого пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Зважаючи на те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, крім того, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, суд дійшов висновку про можливість поділу майна подружжя, а саме житлового будинку [ADDRESS] . Позивач просила здійснити поділ автомобіля шляхом визнання права власності на ідеальну частку, що не суперечить вимогам закону. Відповідно до ч. 1,2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із ч. 2 ст. 183 ЦК України, транспортний засіб відноситься до неподільної речі, оскільки його не можна розділити без втрати його цільового призначення. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, окрема неподільної речі, слід виходити з вимог ч.ч.4,5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, тобто за умови звернення подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільна річ не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхній спільній частковій власності. У зв`язку з викладеним, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд вважає необхідним вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково, поділити майно подружжя в рівних частках, оскільки спірне майно було придбане під час перебування сторін в шлюбі за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Доводи третьої особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради щодо задоволення позовних вимог позивача не приймаються судом до уваги, як такі, що спростовані встановленими у судовому засіданні обставинами. Посилання позивача про можливість поділити майно подружжя з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, позивача та відповідача, оскільки розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхньої фізичного, духовного розвитку, суд не приймає до уваги, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження цього. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою Херсонського міського суду від 16.12.2019 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі на підставі ч. 1 ст. 136 ЦПК України. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з позивача та відповідача на користь Держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп. з позивача [PERSON] та в розмірі 840 грн. 80 коп. з відповідача [PERSON] .

Outcome: partial