Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулись до суду з позовом про стягнення заборгованості до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на те, що 31.10.2005 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та [PERSON] уклали кредитний договір №2870. Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, первинний кредитор зобов`язується надати відповідачеві кредит у сумі 32 500,00 доларів США. Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та Додатком №1 до нього - Графіком платежів. Зазначають, що 17.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов`язувалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобов`язувалось відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за Кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до Договору відступлення. Таким чином, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором №2870 від 31.10.2005 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи». Відповідно до зазначеного договору, сторони свої зобов`язання повністю виконали - ТОВ «Кредитні Ініціативи» передало грошові кошти, а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило свої права грошової вимоги до боржників за Кредитними Договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до Договору відступлення Стверджують, що первинний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачеві, кредит у сумі 32 500,00 доларів США. Відповідно до умов кредитного договору та договору відступлення, позивач вправі вимагати дострокового погашення кредиту у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору. Посилаються на те, що рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04 вересня 2014 року, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2870 від 31 жовтня 2005 року у розмірі 201114 грн. 91 коп., яка складається з непогашеної суми кредиту - 179 320 грн. 72 коп.; відсотків -18 244 грн. 03 коп.; комісії - 3550 грн. 16 коп., було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Зазначають, що в свою чергу, боржник, неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого сума розрахованих 3% та інфляційних втрат становить 121722,21 грн., а саме: 3% за ст.625 ЦК на суму заборгованості згідно рішення суду складають 9 427,42 грн.; інфляційні витрати за ст.625 ЦК на суму заборгованості згідно рішення суду складають 112 294,79 грн. Посилаються на те, що відповідно до умов кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем будь-яких зобов`язань, прийнятих на себе згідно умов кредитного договору, в тому числі щодо сплати щомісячних платежів згідно умов кредитного договору незалежно від настання кінцевого терміну повернення кредиту, позивач має право вимагати дострокового погашення заборгованості, в тому числі суми кредиту (або її відповідної частини) та/або процентів за користування кредитом, та/або комісії за надання кредиту, та/або комісії за управління кредитом, та/або суми неустойки чи інших грошових зобов`язань за кредитним договором. Крім цього, позивач вказує на те, що 01.11.2005 року «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали договір поруки та відповідно до вказаного договору поруки [PERSON] , як поручитель, поручається за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами. На основі викладеного, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів, якими є: [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Кредитні ініціативи», ЄДРПОУ 35326253, п/р [NUMBER] в АТ «Альфа-Банк», МФО 300346, місцезнаходження: 04655, м.Київ, вулиця Вікентія Хвойки, будинок 21, заборгованість у розмірі 121722,21 грн., а саме: 3% за ст.625 ЦК на суму заборгованості згідно рішення суду складають 9 427,42 грн.; інфляційні витрати за ст.625 ЦК на суму заборгованості згідно рішення суду складають 112 294,79 грн.; стягнути з відповідачів судові витрати. В ході розгляду судом даної цивільної справи, від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно якої вказують, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2014 року по справі №727/1561/14/ц, що набрало законної сили, достроково стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором іпотечного кредиту №2870 від 31.10.2005 року, що станом на 01.02.2014 року складала 231032,26 грн. та складається із: заборгованості за кредитом 179320,73 грн., заборгованості по відсотках 40165,54 грн., пеня 6266,03 грн., заборгованості по комісії 5279,96 грн. Разом з тим, дане рішення суду відповідачами було виконано тільки 02.05.2018 року При цьому, згідно пункту 2.2 Кредитного договору №2870 від 31.10.2005 року укладеного з [PERSON] за користування кредитом, встановлюються процентна ставка в розмірі 13 % (тринадцять відсотків) річних. Згідно пункту 3.4 Кредитного договору, у випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом в розмірі 24% річних. Згідно пункту 5.2.9 Кредитного договору, у випадку прострочення Позичальником виконання зобов`язання по поверненню Банку суми боргу за цим Договором він зобов`язаний відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу. Згідно пунктів 3.2., 3.3. Кредитного договору, нарахування банком процентів за користування кредитом починається з дати його видачі по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. Проценти за користування кредитом нараховуються Банком щомісячно 25 числа за період з першого по останній календарний день звітного місяця, а також в день кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного в п.2.4 Договору, та сплачуються Позичальником з дати їх нарахування по останні робочий день звітного місяця. Згідно пункту 7.1 Кредитного договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до повного повернення Позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним ...та до повного виконання Позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього Договору. Таким чином, позивач вважає, що з наведеного вбачається, що умовами Кредитного договору передбачено сплата відсотків окремо за правомірне користування кредитними коштами, та окремо за неправомірне понад встановлені договором строки користування кредитними коштами в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, а також інфляційні витрати. З огляду на наведене, вказують, що заборгованість відповідачів, розрахована на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та п.6.5 Кредитного договору за невиконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12.12.2014 року та умов договору, становить 242518,08 грн. та складається з: 114574,96 грн. - заборгованість по 24% річних за період з 02.02.2014 року по 02.05.2018 року на стягнуте рішенням суду тіло кредиту; 2234,90 грн. - заборгованість по 3% річних за період з 02.02.2014 року по 28.07.2015 року на стягнуті рішенням суду відсотки, комісію та пеню; 125708,22 грн. - інфляційні за період з березня 2014 року по квітень 2018 року на всю суму заборгованості згідно рішення суду. На основі викладеного, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Кредитні ініціативи», ЄДРПОУ 35326253, п/р [NUMBER] в АТ «Альфа-Банк», МФО 300346, місцезнаходження: 04655, м.Київ, вулиця Вікентія Хвойки, будинок 21, заборгованість у розмірі 242518,08 грн., а саме: 114574,96 грн. - заборгованість по 24% річних за період з 02.02.2014 року по 02.05.2018 року на стягнуте рішенням суду тіло кредиту; 2234,90 грн. - заборгованість по 3% річних за період з 02.02.2014 року по 28.07.2015 року на стягнуті рішенням суду відсотки, комісію та пеню; 125708,22 грн. - інфляційні за період з березня 2014 року по квітень 2018 року на всю суму заборгованості згідно рішення суду; стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача в судове засідання, призначене на 30.09.2020 року не з`явився, однак спрямував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. Також, посилається на те, що згідно умов договору кінцевий строк повернення кредиту та відсотків - не пізніше 30.10.2025 року. Будучи присутнім в ході розгляду справи, представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Пояснив суду, що 12.12.2014 року з відповідача рішенням суду було стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка існувала станом на 01.02.2014 року. Разом з тим, лише 31.05.2018 року відповідачем була погашена заборгованість в повному об`ємі, тобто через 4 роки. Умовами договору була передбачена відсоткова ставка у вигляді 24% річних на тіло кредиту у разі порушення строків виплати заборгованості, а також 3% річних та комісія. Крім цього, умови договору передбачають стягнення інфляційних витрат, за яким встановлено строк позовної давності 10 років. Також, позивачем було перераховано всі платежі відповідача, яких було 12 та включено їх у розрахунок боргу. Підтримав доданий ними до заяви про збільшення позовних вимог розрахунок боргу. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 30.09.2020 року не з`явився, однак спрямував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає та просить суд застосувати до вимог позивача строки позовної давності. Будучи присутнім в ході розгляду справи позовні вимоги визнав частково. Вказав суду, що хоча він і не виконав рішення суду вчасно, однак виконав його повністю. Вважав, що позивач намагається стягнути з нього суму боргу двічі. Крім цього, на думку відповідача, позивач повинен або виходити з умов договору, або з вимог ст.625 ЦК України. Крім цього, вказав, що позивач, звернувшись у 2014 році до суду з позовом про стягнення боргу, сам змінив строк виконання зобов`язань за договором, а тому вважав, що строк позовної давності в 10 років не повинен застосовуватись судом. Звернувшись до суду з позовом в 2014 році позивач фактично, на думку відповідача, достроково розірвав кредитний договір. Жодних повідомлень про повернення заборгованості від позивача відповідач у 2014 році не отримував, оскільки той відразу звернувся до суду. Таким чином, вважає, що посилатись на умови договору з приводу більших відсотків позивач не вправі. Окрім того, звернув увагу суду на те, що виконавчий лист про стягнення заборгованості позивачем було направлено у виконавчу службу лише в квітні 2015 року. Також, з огляду на часткове погашення ним заборгованості, визнає суму позову в розмірі 40467 грн. Крім цього, відповідач звернувся до суду з заявою про застосування судом строків позовної давності, а саме просить застосувати передбачений ст.ст.256-257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності. Посилається на те, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Підтримав подані ним письмовий відзив на позов та розрахунки заборгованості. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча була повідомленою судом про час та місце розгляду даної справи в суді, спрямувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 31.10.2005 року Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізична особа [PERSON] уклали договір про іпотечний кредит № 2870, з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у сумі 32 500,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити відсотки за користування ним в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього - графіком платежів (а.с.6-13). Також, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору, 01.11.2005 року ЗАТ «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали договір поруки №2881. Відповідно до вказаного договору поруки [PERSON] , як поручитель поручається за виконання [PERSON] обов`язків, які виникли на підставі договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, вони відповідають перед кредитором за порушення обов`язків за договором, як солідарні боржники (а.с.16-17). Як встановлено судом та не заперечується сторонами, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі надавши відповідачу [PERSON] кредит у сумі 32500,00 дол. США. 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило TOB «Кредитні ініціативи» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Відповідно до договору позивач набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Згідно вищезазначеного Договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №2870 від 31.10.2005 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), який змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою [PERSON] (а.с.32-43). [PERSON] свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 01.02.2014 року у нього утворилась заборгованість в сумі 231032,26 грн., що підтверджується копією рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12.12.2014 року по справі №727/1561/14-ц (а.с.121-122), яким було достроково стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором іпотечного кредиту №2870 від 31.10.2005 року, що станом на 01.02.2014 року складала 231032,26 грн. та складається із: заборгованості за кредитом 179320,73 грн., заборгованості по відсотках 40165,54 грн., пені 6266,03 грн., заборгованості по комісії 5279,96 грн. 11.02.2015 року було видано виконавчий лист на виконання вказаного рішення суду (а.с.123). Крім цього, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 04 вересня 2014 року було частково задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення та ін. Даним рішенням було встановлено, що у [PERSON] дійсно існує заборгованість, взяті на себе за кредитним договором зобов`язання він не виконував, а тому було звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно умов кредитного договору (а.с.20-23). Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, зокрема, і з факту завдання шкоди особі, що також зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, яка вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Також, як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №646/14523/15-ц від 19.06.2019 року, зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи №5017/1987/2012 прийняла ухвалу від 24.01.2019 року в якій дійшла висновку, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Також, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду було чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», при чому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що «відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що Банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору №13-65-06/212 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України». Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість тверджень відповідача щодо безпідставності нарахування зазначених сум позивачем сум у відповідності до вимог ст.625 ЦК України. Разом з тим, суд не приймає до уваги твердження представника позивача, про те, що згідно умов договору кінцевий строк повернення кредиту та відсотків - не пізніше 30.10.2025 року, оскільки звернувшись у 2014 році до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до відповідачів про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі відсотків, комісії та пені, позивач по суті змінив строк виконання зобов`язання. Так, Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. У відповідності до положень ст.256 ЦК України та згідно ст.257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно частини 3 та 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Європейський суд з прав людини у рішеннях від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» та від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу». Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Порядок відліку позовної давності наведено у ст.261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Тому, враховуючи, що позивач звернувся за стягненням інфляційних втрат і річних відсотків за період понад три роки, заявлені відповідачем вимоги про застосування строків позовної давності є обґрунтованими. При цьому, відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Зазначений висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №161/15679/15-ц (провадження №61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що «з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта». Так, з наявних в матеріалах справи квитанцій (а.с.88-93), вбачається, що відповідач [PERSON] в період часу з 20.06.2015 року по 02.05.2018 року повністю погасив суму заборгованості згідно рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12.12.2014 року. Таким чином, вказані дії відповідача [PERSON] свідчать про переривання строку позовної давності, оскільки останній фактично визнав своє зобов`язання перед позивачем щодо сплати заборгованості. Разом з тим, судом встановлено, що переривання строку позовної давності відбулось поза межами загального трирічного строку позовної давності, а тому, дана обставина не впливає на висновки суду щодо часткового задоволення позову ТОВ «Кредитні ініціативи. З огляду на наведене, враховуючи, що позовна заява ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості та інфляційних згідно ст.625 ЦК України надійшла до суду 11.03.2020 року, рішення суду про стягнення заборгованості за кредитом було постановлене 12.12.2014 року та набрало законної сили 29.01.2015 року, фактично відповідачем борг був погашений позивачу 02.05.2018 року, суд приходить до висновку, що стягнення відсотків і інфляційних витрат згідно вимог ст.625 ЦК України підлягає стягненню за період з 11.03.2017 року (три роки перед датою звернення до суду) по 02.05.2018 року (дата виконання рішення суду). Так, згідно наявних в справі розрахунків заборгованості, заборгованість по 24%, які нараховані у відповідності вимог ст.625 ЦК України та п.3.4 кредитного договору за період з березня 2017 року по травень 2018 року складає 14606,26 грн. При цьому, не підлягає стягненню з відповідачів сума заборгованості по 3% річних за період з 02.02.2014 року по 28.07.2015 року на стягнуті рішенням суду відсотки, комісію та пеню, оскільки такі вимоги заявлені поза межами строків позовної давності. Разом з тим, враховуючи період прострочення з березня 2017 року по травень 2018 року, сума інфляційних становить 6490,52 грн. З огляду на наведене, з урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із принципу розумності і справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість по 24%, які нараховані у відповідності вимог ст.625 ЦК України та п.3.4 кредитного договору за період з березня 2017 року по травень 2018 року в сумі 14606,26 грн. та суму інфляційних за період прострочення з березня 2017 року по травень 2018 року в розмірі 6490,52 грн., а в задоволенні решти заявлених позовних вимог слід відмовити. Стосовно стягнення з відповідачів судового збору на користь позивача, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст.ст.141, 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку з частковим задоволенням позову, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог в розмірі 358,79 грн. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на означене, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст.13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідачів на користь позивача слід стягнути заборгованість у відповідності до умов договору та вимог ст.625 ЦК України в сумі 21096,78 грн. та судовий збір пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог в розмірі 358,79 грн. В задоволенні решти позовних вимог - слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial