Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Чернівецький лісгосп» про відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 01.06.1978 року №46 його було призначено на посаду лісничого Тарнавського лісництва. Наказом від 24.03.2014 року №59-К його було незаконно звільнено з посади лісничого і переведено на посаду інженера лісового господарства першої категорії відділу лісового господарства ДП «Чернівецький лісгосп» та, в подальшому, 11.07.2014 року його було звільнено з лісгоспу з 04.06.2014 року на підставі п.5 ст.40 КЗпП України у зв'язку з не з'явленням на роботу протягом більш чотирьох місяців. Зазначив, що рішенням суду від 14.07.2014 року наказ від 24.03.2014 року №59-К було скасовано та поновлено його на роботі на посаді лісничого Тарнавського лісництва. Вважає, що наслідком його незаконного переведення з посади лісничого та звільнення стало тривале упереджене ставлення до нього з боку директора ДП «Чернівецький лісгосп» [PERSON] Так, незаконні дії щодо нього розпочалися з лютого 2014 року, коли позивачу було відмовлено у наданні чергової відпустки з 21.02.2014 року для продовження лікування в Одеському інституті очних хвороб ім. Філатова, оскільки він є інвалідом третьої групи по цукровому діабету. Із 03.03.2014 року по 07.03.2014 року він перебував на стаціонарному лікуванні в Одеському інституті очних хвороб ім. Філатова, де йому було проведено хірургічну операцію. Для реабілітації здоров'я йому необхідно було отримати відпустку, оскільки інститут очних хвороб надає листи непрацездатності лише до десяти днів, а тому 12.03.2014 року ним знову було подано заяву про надання відпустки з 17.03.2014 року, однак, відповідачем без будь-яких пояснень було відмовлено у задоволенні його заяви. 19.03.2014 року позивач повторно подав заяву на відпустку на підставі медичної документації Чернівецького обласного ендокринологічного центру від 18.03.2014 року для санаторно-курортного лікування цукрового діабету, проте його заяву не було прийнято до розгляду. Усі його подальші заяви про надання відпустки також були відхилені. Вказував на те, що такими неправомірними діями відповідача, які виразилися у порушенні його трудових прав, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що ним були втрачені нормальні життєві зв'язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, принижено його людську честь та гідність. Завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 50000 гривень. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 50000 гривень. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили, викладені в ньому обставини. Просили позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Пояснила, що позивач тривалий час хворів та за період з 27.12.2013 року по 30.05.2014 року не відпрацював жодного робочого дня, а тому у роботодавця не було обґрунтованих підстав надавати йому відпустку. Вважає, що позивачем не було доведено факту завдання моральної шкоди, а тому просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 01.06.1978 року працював на посаді лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства «Чернівецький лісгосп (а.с.9). Наказом №59 К від 24.03.2014 року позивача було переведено з посади лісничого - інженером лісового господарства першої категорії відділу лісового господарства (а.с.11). В подальшому, на підставі наказу №105 К від 11.07.2014 року, [PERSON], інженера лісового господарства першої категорії Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» було звільнено з роботи у зв'язку з нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (з 24.12.2013 року по 28.05.2014 року), п.5 ст.40 КЗпП України (а.с.13). Проте, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14.07.2014 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Скасовано наказ директора ДП «Чернівецький лісгосп» №59 від 24.03.2014 року та поновлено [PERSON] на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» (а.с.14-18). Рішенням суду було встановлено, що законних підстав для звільнення позивача з роботи не було. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, судом встановлено, що позивач потягом березня-липня 2014 року неодноразово звертався до директора ДП «Чернівецький лісгосп» [PERSON] з заявами про надання чергової відпустки у зв'язку з необхідністю реабілітації здоров'я (а.с.21-22, 29,37-38), проте усі його заяви були відхилені. За змістом ст.46 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються, зокрема, інвалідам (стаття 10 Закону). Як вбачається з дослідженої у судовому засіданні копії довідки до акту огляду МСЕК від 18.04.2014 року, [PERSON] є інвалідом третьої групи (загальне захворювання), йому рекомендоване відновне лікування (а.с.62). В період з 03.03.2014 року по 07.03.2014 року позивач перебував на лікуванні в Інституті очних хвороб і тканинної терапії ім.В.П.Філатова, де йому було проведено операцію на очі (а.с.35). З медичного заключення видно, що хворий продовжує хворіти, йому протипоказана праця, пов'язана з фізичним навантаженням. Також позивачу було рекомендоване санаторно-курортне лікування в санаторії (а.с.23). Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, стаття 237 1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Необхідною передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237 1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Як було встановлено судом, 26.06.2014 року директора державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» [PERSON] постановою суду було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.41 ч.1 КпАП України у зв'язку з порушеннями вимог законодавства про працю, зокрема: станом на 12.03.2014 року лісничому Тарнавського лісництва [PERSON] не надані щорічні додаткові відпустки, черговість надання відпусток по Тарнавському лісництву визначена графіком, однак до лісничого Тарнавського лісництва не доведений та в ньому відсутній підпис [PERSON], ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд (а.с.64). Відповідно до ст. 61 ч. 4 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає встановленим факт порушення законних прав позивача у сфері трудових відносин. Суд також приймає до уваги роз'яснення надані у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно до яких судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що наведені порушення законних прав позивача у сфері трудових відносин призвели до моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків, яких він зазнав у зв'язку із незаконним переведенням та звільненням, неможливості отримання необхідного лікування, в тому числі і санаторно-курортного, що обумовлено його інвалідністю, позивач відчував несправедливість, яка була вчинена відносно нього та був змушений у різних судових інстанціях домагатися відновлення своїх порушених законних прав. Разом з тим, при вирішенні питання про розмір завданої моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи та тяжкості страждань позивача, суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 50000 гривень, заявлений позивачем є завищеним та не відповідає засадам розумності та справедливості, а також є не доведеним у такому розмірі та приходить до висновку, що розмір моральної шкоди необхідно зменшити до 1000 гривень, як такий що відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача.

Outcome: partial