Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач, як опікун в інтересах недієздатної особи [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсною довіреності та розірвання договорів купівлі продажу земельних ділянок, вказавши що він є сином [PERSON], який відповідно до рішення суду від 25.04.2016 року визнаний недієздатною особою, а він призначений опікуном. 01 жовтня 2014 року його батьком було надано доручення відповідачу [PERSON] на вчинення певних дій від свого імені. Позивач вважає, що його батько не в повній мірі розумів значення дій та не усвідомлював наслідки надання такого доручення на підставі якого відповідачами в подальшому були відчуженні земельні ділянки, які належали батькові, тому просить визнати вказану довіреність та договорів купівлі продажу земельних ділянок недійсними. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, а також вказав, що про оскаржувану довіреність він дізнався лише в листопада 2015 року. Також позивач вказує , що його на даний час покійний батько на той час не зовсім розумів значення своїх дій та не міг в повній мірі керувати ними. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, вказавши, що з приводу шахрайських дій зі сторни відповідачів ними внесено відомості до ЄРДР, а також вважає що ними надано достатньо доказів для задоволення позову. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні заперечила проти даного позову подавши до суду письмове заперечення та вказавши, що батько позивача на час підписання доручення був в доброму стані, крім того в цей день підписувалися і інші договори, оскільки сторони були колегами по бізнесу. Крім того вказує, що відсутні в справі докази, які б свідчили про психічні захворювання [PERSON] на час підписання оскаржуваного доручення та договорів, просить в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона працює приватним нотаріусом та інколи посвідчувала певні документи та договори [PERSON], в тому числі і доручення яке на даний час є предметом спору. Крім того пояснила , що 01.10.2014 року до неї звернувся [PERSON] також з ним була його дружина, який просив надати доручення [PERSON], який як вона розуміє був його товаришем по бізнесу. При цьому [PERSON] був доброму стані , вона в результаті завдання запитань та бесіди з'ясувала його дієздатність, коли виготовила доручення то прочитала сторонам його в слух, сумнівів щодо дієздатності [PERSON] в неї не було, просить в позові відмовити. Вислухавши сторони, представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 25 квітня 2016 року відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Київ [PERSON] був визнаний недієздатним та встановлено опікуна [PERSON] (а.с.14). 01 жовтня 2014 року [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його особистим представником усіх інтересів та його прав, щодо розпорядження його майном. Приймаючи до уваги, загальні положення про правочин, одним із видів якого є договір купівлі-продажу сторони при укладені договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки діяли відповідно на набуття, зміну або припинення власних цивільних прав та обов'язків, так продавець (відповідачка) продала, тобто оплатно передала у власність покупцю (позивачці) майно (спірну земельну ділянку, яка належала відповідачу по справі відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-КВ № 055987), яку остання прийняла та сплатила за неї певну обумовлену грошову суму. Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюванний правочин). Відповідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Однак як вбачається з матеріалів справи при укладені доручення сторонами були дотримані всі вимоги, встановлені відповідними частинами ст.ст. 244,245 ЦК України, оскільки сторони при складанні та підписані довіреності мали повний обсяг повноважень на їх укладання, при цьому дієздатність [PERSON] була перевірена нотаріусом відповідно вимог чинного законодавства. Суд вважає посилання позивача на те що його батько [PERSON] на час укладання оскаржуваного доручення не в повній мірі розумів значення своїх дій, або здійснював його підписання під впливом помилки, обману , насильства, погрози, зловмисної домовленості відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України є безпідставними і такими, що не узгоджуються з вимогами законодавства, оскільки суд не знаходить в діях відповідачів істотних порушень, які слугували підставами визнання вказаного доручення недійсним, а в подальшому оскаржуваних договорів, які були укладені на підставі доручення. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає такі способи захисту цивільних прав та інтересів судом, як визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Розглянувши подані сторонами докази та дослідивши матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та з урахуванням вимог чинного законодавства суд приходить до думки, що в задоволенні позовних вимог , необхідно відмовити, в зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Будь-яких належним і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про умисні дії відповідачів при укладенні оспорюваного доручення та правочинів, суду всупереч вимогам ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України позивачем не подано, тому такі ствердження позову слід вважати недоведеними. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та не доведеними і не вбачає передбачених законодавством підстав їх задоволення. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed