Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТБАНК»\~ звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення\~ заборгованості за кредитним договором на загальну суму 20527,42 гривень та витрат по сплаті судового збору в розмірі 1600 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 жовтня 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 1800 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами\~ надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному сайті банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязаний за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31 січня 2017 року має заборгованість в розмірі 20527,42 гривень, яка складається з наступного: 1844,45 гривень заборгованість за кредитом; 14329,28 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 2900 гривень заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина); 953,69 гривень штраф (процентна складова). Просить позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. При цьому наполягав, що строк позовної давності в даному випадку позивачем не пропущено, оскільки, не дивлячись на те, що 27 січня 2014 року, 26 лютого 2014 року та 02 липня 2014 року відбулось автоматичне списання коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом з інших банківських карт відповідача, вказані списання відбулись за згодою [PERSON], який при підписанні Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку фактично погодився із пунктом 1.1.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг, який передбачає автоматичне погашення заборгованості за кредитом за рахунок стягнення коштів з інших рахунків, відкритих на імя тієї ж особи в цьому банку. Таким чином, враховуючи, що з даним позовом позивач звернувся 01 березня 2017 року, представник позивача вважає, що строк позовної давності не сплив. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважав, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності. Так, відповідач зазначив, що 31 грудня 2013 року він здійснив останній платіж за своєю кредитною картою, надати яку суду не зміг, оскільки втратив. З того часу відповідач вважав, що він погасив всю наявну заборгованість за кредитом. Проте, під час розгляду справи йому стало відомо, що хтось все ж таки користувався після цього його картою, внаслідок чого знову виникла заборгованість. При цьому відповідач заперечував, що 27 січня 2014 року, 26 лютого 2014 року та 02 липня 2014 року він здійснював погашення заборгованості, оскільки після 31 грудня 2013 року взагалі не користувався картою, зауваживши, що інших рахунків, як і інших кредитних карт в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» він не мав, а тому заперечував, що будь-які зарахування у вказані дати є добровільним погашенням заборгованості та внесенням чергових платежів. Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Позивач звернувся до суду лише 01 березня 2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Таким чином, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, заявивши про застосування строку позовної давності у даних спірних вимогах. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступних висновків. Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИМ БАНКОМ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено споживчий договір кредиту № б/н від 23 жовтня 2012 року, шляхом підписання позичальником заяви позичальника, яка разом з запропонованими позивачем\~ умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами складає кредитно-заставний договір. Споживчий строковий кредит кошти, що надаються кредитодавцем\~ споживачеві\~ на придбання продукції. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період уплати платежів визначені в заяві позичальника, підписанням якої клієнт та банк укладають кредитно-заставний договір. Кредит надається в обмін на зобовязання позичальника\~ по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в обумовлені у заяві строки (а.с. 6-30). Згідно копії статуту у новій редакції ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» за рішенням\~ загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. У звязку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (а.с. 36). Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 054809, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КБ «ПРИВАТБАНК» знаходиться за адресою: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50 (а.с. 35 зворот). Згідно копії банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року, наданої Національним банком України, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] внесено до державного реєстру банків 19 березня 1992 року за № 92 на право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 35). З копії відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій (ЄДРПОУ) від 27 грудня 2016 року вбачається, що ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТБАНК» є юридичною особою, його керівником є [PERSON], та видами діяльності за КВЕД-2010 є:\~ 64.19 Інші види грошового посередництва, 64.92 Інші види кредитування, 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у., 66.11 Управління фінансовими ринками; 66.12 Посередництво за договорами по цінних паперах або товарах, 66.19 Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення (а.с. 34). З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23 жовтня 2012 року вбачається, що станом на 31 січня 2017 року відповідач має заборгованість в розмірі 20527,42 гривень, яка складається з наступного: 1844,45 гривень заборгованість за кредитом; 14329,28 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 2900 гривень заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина); 953,69 гривень штраф (процентна складова) (а.с. 4-5). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк чи інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у строк, встановлений договором. Боржник зобовязаний виконати своє зобовязання, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Так, що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2900 гривень та штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі: 500 гривень (фіксована частина) та 953,69 гривень (процентна складова), то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних обставин. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р до зазначених населених пунктів належить село Красне (нині Іванівське) Артемівського (нині Бахмутського) району Донецької області. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із підпунктом 2 пункту 1 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить село Красне (нині Іванівське) Артемівського (нині Бахмутського) району Донецької області. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем [PERSON], який проживає в селі Іванівське (раніше Красне) Бахмутського (раніше Артемівського) району Донецької області, не надано своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у звязку з чим нараховано заборгованість за пенею та комісією та штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, разом з тим, починаючи з 14 квітня 2014 року є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2900 грн. та штрафів відповідно до договору: 500 грн. штраф (фіксована частина), 953,69 грн. штраф (процентна складова) не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Правилами користування платіжною карткою визначено, що граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на лицевій стороні картки, і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Разом з тим, в ході розгляду справи ані відповідач, ані представник позивача не надали суду належних та допустимих доказів щодо строку дії виданої відповідачу кредитної карти, при цьому представником позивача так само не було надано суду і даних про продовження терміну дії вказаної картки. Одночасно судом встановлено і таке не спростовано сторонами, що відповідач після підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, отримав кредитну карту «Універсальна» номер 5211 **** **** 9254, що підтверджується в тому числі і випискою по картковому рахунку, наданою позивачем (а.с. 110-114). При цьому суд враховує, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23 жовтня 2012 року (а.с. 4-5) вбачається, що відповідачем окрім інших було здійснено 31 грудня 2013 року платіж в сумі 1520 грн., що не оспорює і сам відповідач, а також після цього відповідачем начебто здійснені платежі: 27 січня 2014 року 50 грн., 26 лютого 2014 року 74,21 грн., 02 липня 2014 року 104,66 грн., 25 липня 2014 року 50 грн., що суперечить наданій позивачем виписці по картковому рахунку [PERSON] № 5211 **** **** 9254 за період з 01.10.2012 по 04.10.2017, відповідно до якої у вказані періоди були здійснені наступні операції по зарахуванню коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом: 1) 27 січня 2014 року по вказаній картці було здійснено наступну дію «HEAD-OFFICE SAMDN5200 **** **** 3847» на суму 50 грн., як пояснив представник позивача в судовому засіданні вказана операція це автоматичне стягнення коштів з інших рахунків відповідача, при цьому жодних доказів, що рахунок, з якого було здійснено перерахування коштів, відкритий на імя відповідача позивачем не надано; 2) 26 лютого 2014 року здійснено «Перевод средств между сетами по договору SAMDN52**3847» на суму 74,21 грн., що також є автоматичним стягненням коштів з інших рахунків відповідача за поясненнями представника позивача; 3) 02 липня 2014 року «Автоматическое погашение просроченной задолженности с карты 22**50» на суму 104,66 грн., проте представником позивача не надано будь-яких доказів, що це стягнення також здійснено з іншого рахунку, відкритого на імя відповідача; 4) 25 липня 2014 року «СЛУЖЕБНАЯ ОПЕРАЦИЯ ГО ОТМЕНА ШТРАФА ЗА ПРОСРОЧКУ (6873693) КРЕДИТНАЯ ЧАСТЬ Р2Р ПЕРЕВОДА» на суму 50,00 гривень (а.с. 111-112). Суд не приймає до уваги доводи представника позивача, що відповідач при підписанні Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку фактично погодився із пунктом 1.1.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг, який передбачає автоматичне погашення заборгованості за кредитом за рахунок стягнення коштів з інших рахунків, відкритих на імя тієї ж особи в цьому банку, оскільки вказаний пункт Умов та Правил передбачає обовязок клієнта інформувати [PERSON], а також правоохоронні органи за факто втрати карти та ін. (зворот а.с. 11). Таким чином, судом встановлено, що останній платіж відповідачем було здійснено 31 грудня 2013 року в сумі 1520,00 гривень шляхом зарахування переказу через Приват24 зі своєї карти (а.с. 111). Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідач останній платіж здійснив 31 грудня 2013 року, проте ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 01 березня 2017 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. При цьому суд вважає, що строк позовної давності не переривався з огляду на вищевикладене. Оскільки судом встановлено, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом (строк позовної давності), про причини пропуску строку давності представник позивача не повідомив, не вказав на їх поважність та не просив його поновити, а відповідач наполягає на застосуванні строку позовної давності, то існують підстави для відмови у задоволенні позову згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України. Дана позиція суду ґрунтується також на висновках ЄСПЛ, зроблених за результатами розгляду скарг, а саме, в своїх рішеннях ЄСРЛ вказує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Строк позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць конвенції, виконує кілька завдань, зокрема, забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть виникнути в разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20.09.2011, прийнятого за заявою №14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.96, прийнятого за заявами№22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статей 77-79 ЦПК України докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, тому у задоволені позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки в позові позивачу відмовлено, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду у розмірі 1600 грн. (а.с. 1) відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed