Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

позивач та його представник просять суд визнати особистою приватною власністю фізичної особи - підприємця [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], нерухоме майно «Матеріальний склад», що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,3956 га, загальною нежитловою площею 1049.0 кв.м. та просять стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, посилаючись на те, що 03 червня 1995 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON]. 16 вересня 1999 року позивач зареєструвався фізичною особою - підприємцем. 13 червня 2001 року позивач як приватний підприємець, за кошти отримані від підприємницької діяльності, придбав матеріальний склад, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,3956 га, загальною нежитловою площею 1049.0 кв.м.. 25 березня 2012 року рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області шлюб між ними розірваний. 29 серпня 2016 року позивач звернуся до приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області, щодо посвідчення договору відчуження нежитлового приміщення [ADDRESS] та отримав письмову відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки згідно ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчений. Юридичний аналіз поданих документів виявив, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згода дружини продавця на укладення цього договору серед поданих документів - відсутня. Відповідач відмовляється надавати письмову згоду на укладення цього договору і не визнає право власності, на вищевказане майно, особистою приватною власністю підприємця-фізичної особи [PERSON]. Матеріальний склад, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,3956 га, загальною нежитловою площею 1049.0 кв.м. придбаний позивачем за кошти отримані від підприємницької діяльності «20.51.0. виробництво інших виробів з деревини » і не в інтересах сім'ї та використовується в підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, є його особистою приватною власністю, відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.60, 61 СК України. А також просили суд застосувати до вимог [PERSON] за зустрічним позовом, строки позовної давності та відмовити в позові. Відповідач позовні вимоги позивача не визнала та подала зустрічний позов, в якому просить визнати матеріальний склад (будівлю), що знаходиться в [ADDRESS], нежилою площею 1059, 2 кв.м, який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га об'єктом права спільної сумісної власності подружжя її, [PERSON] та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] матеріальний склад (будівлю), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га в рівних частинах, та визнати за нею, [PERSON] право власності на ? частину будівлі матеріального складу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га., а також просить стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати, посилаючись на те, що з 03 червня 1995 року по 26 березня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від даного шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO], який навчається. [PERSON] за рішенням суду до червня цього року сплачував на її користь на утримання сина аліменти в твердій грошовій сумі - 300 грн. щомісячно. В період шлюбу за договором купівлі-продажу ними був придбаний матеріальний склад, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га. Договір купівлі-продажу складено 13 червня 2001 року у державного нотаріуса Ватутінської міської державної нотаріальної контори, між ВАТ «Ватфарм», в особі [PERSON] та [PERSON], який був приватним підприємцем і зареєстрований в реєстрі нотаріуса за №1600. Право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна як будівлю, зареєстровано в Державному Реєстрі речових прав на нерухоме 04 серпня 2016 року на [PERSON] (реєстраційний номер [NUMBER]). Підставою виникнення права власності є вищезазначений договір купівлі-продажу від 13 червня 2001 року, який вчинено під час шлюбу, за спільні кошти і винятково в інтересах сім'ї. Кошти на придбання матеріального складу в сумі 6000 грн. 00 коп. повністю сплачені до підписання договору, а саме 11 червня 2001 року. Оскільки ці кошти були зароблені ними спільною працею в період перебування у зареєстрованому шлюбі, вважає, що це майно відповідно до ст.60, 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При розірванні шлюбу в 2012 році у них не виникало спору про правовий режим вказаного майна. [PERSON] визнавав, що цей склад є їхнім спільним, а тому, відповідно до ст.66 СК України вони домовилися, що відповідач буде користуватися вказаним майном і матеріально допомагати дітям. Однак, не заперечуючи, на той час, її права на склад, [PERSON] добровільно допомоги ніякої не надавав і вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Із заперечення на даний позов та його апеляційної скарги їй стало відомо, що колишній чоловік фактично склад не використовує і ще у 2013 році звернувся з заявою до державного ресторатора про зняття з Реєстру фізичних осіб-підприємців. Після ознайомлення з позовом [PERSON] та постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій приватного нотаріуса Побіянської Н.Б. від 29.08.2016 року вважає, що [PERSON], всупереч ст.65 СК України, намагався без її відома розпорядитися майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і розпорядження ним здійснюється виключно взаємною згодою, відповідно до норм ЦК України. Враховуючи, що відповідач, лише з корисливих мотивів, намагається зараз штучно змінити правовий режим матеріального складу, вона змушена звернутися до суду з відповідним позовом, щоб унеможливити в подальшому його відчуження без її відому та дозволу. Враховуючи, що [PERSON] бажає відчужити нежитлове приміщення, вона на підставі ст.69, 70 СК України вважає законним та обґрунтованим просити суд про поділ вказаного майна в рівних ідеальних частинах без виділу в натурі. Такий поділ є не тільки законним, але і справедливим. Суд, заслухавши сторони, свідків та дослідивши письмові докази прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю об'єкт нерухомого майна слід відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл - задовольнити. Відповідно до ст.ст.3,15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що дійсно з 03 червня 1995 року по 26 березня 2012 року сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.33) та копією рішення Ватутінського міського суду Черкаської області (а.с.16). Від даного шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с.33). З 16 вересня 1999 року [PERSON] зареєстрований, як фізична особа-підприємиць, вид діяльності за класифікатором 20.51.0 виробництво інших виробів з деревини, що стверджується копіями свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.6-8). В період шлюбу за договором купівлі-продажу був придбаний матеріальний склад, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] нежилою площею 1049,0 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га. Договір купівлі-продажу складено 13 червня 2001 року у державного нотаріуса Ватутінської міської державної нотаріальної контори, між ВАТ «Ватфарм», в особі Чеканової Н.І. та [PERSON], який діяв на підставі свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності. Продаж було вчинено за 6000 гривень, в тому числі ПДВ - 1000 гривень. Даний факт стверджується копією договору купівлі-продажу від 13 червня 2001 року (а.с.9). Відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності від 30 серпня 2016 року (а.с.15) загальна ринкова вартість нежитлової будівлі складу загальною площею 1059,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] складає 287479 гривень без ПДВ. Право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна як будівлю, зареєстровано в Державному Реєстрі речових прав на нерухоме 04 серпня 2016 року на [PERSON] (реєстраційний номер [NUMBER]). Підставою виникнення права власності є вищезазначений договір купівлі-продажу від 13 червня 2001 року, що стверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17). В судовому засіданні також було встановлено, що дійсно 29 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса щодо посвідчення договору відчуження нежитлового приміщення [ADDRESS]. Однак розглянувши звернення нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій на підставі ст.65 СК України (а.с.18), оскільки проаналізувавши подані документи нотаріус прийшов до висновку, що майно яке [PERSON] має намір продати є спільною сумісною власністю подружжя, що і стало причиною звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання особистою приватною власністю об'єкт нерухомого майна. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Відповідно до ст.61 СК Україниоб'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і розпорядження ним здійснюється виключно взаємною згодою, відповідно до норм ЦК України. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і розпорядження ним здійснюється виключно взаємною згодою, відповідно до норм ЦК України. Відповідно до вимог ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто. Відповідно до вимог ст.52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім мана, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім'ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, розглядається як його особиста приватна власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання вимог ст.60, 61 СК України. Суд вважає, що позивачем [PERSON] та його представником не доведено фактів того, що нерухоме майно матеріальний склад, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] нежилою площею 1059,2 кв.м., придбаний ним за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім'ї та використовувався ним під час шлюбу з [PERSON] в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку. В судовому засіданні встановлено, що кошти на придбання матеріального складу були сплачені до підписання договору, а саме 11 червня 2001 року. Ці кошти були зароблені [PERSON] та [PERSON] спільною працею в період перебування у зареєстрованому шлюбі, і входили до бюджету сім'ї. А тому дане нерухоме майно слід вважати відповідно до ст.60, 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які своєю діяльністю були пов'язані з підприємницькою діяльністю [PERSON] підтвердили той факт, що [PERSON] приймала активну участь у підприємницькій діяльності [PERSON]. І вони вважають, що це був сімейний бізнес. Як стверджує [PERSON] після розірванні шлюбу в 2012 році у них не виникало спору про правовий режим вказаного майна. [PERSON] визнавав, що цей склад є їхнім спільним, а тому, відповідно до ст.66 СК України вони домовилися, що відповідач буде користуватися вказаним майном і матеріально допомагати дітям. Однак, не заперечуючи, на той час, її права на склад, [PERSON] добровільно допомоги ніякої не надавав і вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Із заперечення на даний позов та його апеляційної скарги їй стало відомо, що колишній чоловік фактично склад не використовує і ще у 2013 році звернувся з заявою до державного ресторатора про зняття з Реєстру фізичних осіб-підприємців. Після ознайомлення з позовом [PERSON] та постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій приватного нотаріуса Побіянської Н.Б. від 29.08.2016 року їй стало відомо, що [PERSON] всупереч вимогам ст.65 СК України, намагався без її відома розпорядитися майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дані факти позивачем [PERSON] та його представником не спростовані. Відповідно до вимог ст.72 ч.2 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до вимог ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів вважає, строки позовної давності за заявленими вимогами [PERSON] не порушені, а порушене її право на розподіл майна подружжя підлягає захисту. А тому враховуючи вищенаведене суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю об'єкт нерухомого майна, слід відмовити. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл підлягають до задоволення. Суд визнає матеріальний склад (будівлю), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га об'єктом права спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Суд вважає за необхідне поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] матеріальний склад (будівлю), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га в рівних частинах та визнає за [PERSON] право власності на ? частину будівлі матеріального складу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га. та стягує з [PERSON] реєстраційний номер [NUMBER] на користь [PERSON] реєстраційний номер [NUMBER], 1437 (одна тисяча чотириста тридцять сім) гривень 40 копійок понесених судових витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного та ст.57, 60, 61, 65, 68,72 СК України, ст. 52, 267 ЦК України та

Outcome: approved