Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

покликаючись на неможливість користування належною їй власністю у зв»язку з вселенням її дядьком [PERSON] Валер»яновичем у її частину будинку своїх родичів позивач у поданій до суду 22 червня 2016 року заяві просить усунути перешкоди у користуванні належною їй частиною будинку по вул.Шевченка 24 б в с.Тайкури Рівненського району Рівненської області шляхом виселення відповідачів по справі: доньки іншого співвласника [PERSON] та сім»ї його сина [PERSON] з дружиною [PERSON] та їх дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але відповідач [PERSON] до суду не з»явився, зі слів відповідачів перебуває на заробітках поблизу м.Києва, сторони не заперечують проти розгляду справи у його відсутність, оскільки у відповідачів склалася єдина позиція по даній справі. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи думку сторін, достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаного відповідача. Позивач у суді просить позов задоволити. По суті спору стверджує, що у вказаному будинку, якій належав її бабусі та дідусю по материнській лінії спорідненості, проживала з 1975 по своє одруження в 1994 році, мати одружилася на початку 80років і стала проживати в іншому житлі в цьому ж селі. В 1985 році дядько одружився і став проживати в частині будинку, зробивши окремий вхід. В 2005 році мама забрала бабу до себе після інсульту, через нетривалий час до матері перейшов проживати і дід. Дід помер в 2007 році,баба в 2010 . З 2009 року у частині діда і баби стали жити відповідачі: донька іншого співвласника та син з невісткою, там ж народилися їх троє дітей. В 2014 році померла мати і ця частина будинку перейшла до неї. Вона намагалася вирішити спір добровільно, навіть погоджуючись продати відповідачам свою частину будинку, але не дійшли спільної думки. Її представник [PERSON], підтримуючи і аргументацію свого довірителя, показав, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідачі позов визнають. По суті справи відповідач [PERSON] показав, що має у власності другу частину будинку, у частину, яка раніше належала його батькам, з їх згоди вселив туди своїх дітей. Відповідач [PERSON] підтвердила факт наміру відповідачів добровільно виселитися протягом півроку. Відповідач [PERSON] показала, що разом з чоловіком та дітьми залишить спірне житло, але забере всі ті покращення, які зроблені. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захистуі в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористався правовою допомогою. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що позивач згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2014 року, є власником ? частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул.Шевченка, 24 в с.Тайкури Рівненського району Рівненської області. Відповідно до технічного паспорту позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині вказаної власності. Спільна часткова власність на даний будинок виникла 11 грудня 2014 року в результаті отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері [PERSON]В - рідної сестри відповідача на ? вказаного майна. Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Позивач отримала свідоцтво про право на спадщину, у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на спадкове майно, а відтак набула права власності на спадщину та правового статусу співвласника спадкового майна. Не має сумнівів, що вказана садиба належить лише [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, їх частки рівні. У зв»язку з цим не можуть бути порушені права неповнолітніх онуків відповідача, які, зі згоди власника, можуть користуватися саме його власністю. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надали, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 88 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що при пред»явленні позову судовий збір позивачем не сплачувався, оскільки у відповідності до Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від оплати судового збору як інваліда 2 групи. За таких умов суд присуджує стягнення з відповідачів судового збору в прибуток держави в рівних долях. З огляду на викладене,

Outcome: approved