Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що з 02.08.1982 року по 15.09.2011 року він працював на ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе». При виконанні трудових обов'язків він отримав професійне захворювання і 22.07.2011 року медико - соціальна комісія встановила йому 60 % стійкої втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності внаслідок професійного захворювання. Посилається на те, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в фізичних та моральних стражданнях в зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушились його нормальні життєві зв'язки та звички, що потребує від нього додаткових зусиль для організації життя. Погіршення стану здоров'я зовсім підкосило його сподівання на ведення звичайного способу життя, продовження особистих повноцінних стосунків з близькими та знайомими, наявний стан здоров`я перешкоджає йому повноцінно спілкуватися з друзями та рідними. Просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди Позивачу, оскільки відповідно до п.19 Акту розслідування професійного захворювання Товариство не порушувало вимог законодавства про охорону праці, а, отже, відсутні порушення законних прав Позивача, які передбачені статтею 237-1 КЗпП України як підстава для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 74 «Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затвердженого Постановою КМУ від 30.11.2011р. № 1232 (далі - Порядок), акти розслідування професійних захворювань складаються комісією з проведення розслідування причин виникнення професійних захворювань. Відповідно до п. 86 Прядку за результатами розслідування комісія складає акт проведення розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 згідно з додатком 17. Акт є документом, в якому зазначаються основні умови, обставини і причини виникнення професійного захворювання, заходи щодо запобігання розвитку професійного захворювання та забезпечення нормалізації умов праці, а також встановлюються особи, які не виконали відповідні умови законодавства про охорону праці і про забезпечення санітарного ті епідеміологічного благополуччя населення. Товариство не порушувало законних прав Позивача, оскільки в п. 19 акті розслідування професійного захворювання № 48 від 22.07.2011 року складеного комісією з розслідування професійного захворювання відносно позивача не встановлено порушень Товариством нормативних актів про охорону праці та не визначено особи Товариства, які допустили такі порушення. Встановлювати особи, які не виконали вимог охорони праці відповідно до п. 86 Порядку, має право комісія з розслідування професійних захворювань, яка не встановила з боку Товариства порушень законодавства з охорони праці, а оскільки акт розслідування професійного захворювання № 48 від 22.07.2011 року позивач не оскаржив у встановленому порядку, то відсутні належні та допустимі докази порушення Товариством його прав, а отже відсутні підстави для задоволення позову. Позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди Товариством Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, однак Позивач не надав жодного доказу, який би свідчив про заподіяння йому саме моральної шкоди. Отримання Позивачем професійних захворювань говорять лише про можливість заподіяння моральної (немайнової) шкоди і аж ніяк не констатують такий факт, оскільки оцінка будь-яких явищ залежить від психофізіологічних особливостей їх сприйняття (оцінки) конкретної особи. Окрім наявності ряду захворювань єдиним доказом моральних страждань Позивач вказує порушення стану здоров'я, порушення життєвих зв'язків та навичок, не надаючи при цьому будь-яких доказів на підтвердження цього. Таким чином, доказів спричинення Позивачу Товариством моральної шкоди, розміру моральної шкоди, порядку її оцінки Позивачем не надано. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 02.08.1982 року по 15.09.2011 року працював на ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе», що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 6-7). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 48 від 22.07.2011 року позивачу встановлено професійне захворювання: ХОЗЛ токсико-пилової етіології І ст., фаза загострення. Емфізема легень І ст., Легенева недостатність І ст. Захворювання професійне. (а.с. 8). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 48 від 22.07.2011 року позивачу встановлено професійне захворювання: Нейросенсорна туговухість з помірним ступенем зниження слуху ІІІ ст. Захворювання професійного характеру від тривалого впливу шуму на виробництві. (Основний діагноз). Розповсюджений остеохондроз хребта з полірадикулярним синдромом. Пресбіопія, гіпертонічна ангіопатія сітківки. (Супутній діагноз). (а.с. 8). При огляді фтизіатрична МСЕК встановила йому 60 відсотків втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності. (а.с.9) Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання № 48 від 22.07.2011 року (а.с. 8) причиною професійного захворювання, встановленого позивачу є проведення робіт в умовах підвищених рівнях виробничого шуму, пилу та загазованості. Професійне захворювання виникло в зв'язку з неефективним використанням засобів індивідуального захисту та недосконалістю технологій. Таким чином судом встановлено, що роботодавцем було порушено право позивача на безпечні умови праці, внаслідок чого у нього виникло професійне захворювання, що спричинило йому душевні страждання в зв'язку зі значним погіршенням стану здоров'я. Внаслідок погіршення стану здоров'я позивач значно обмежений в життєдіяльності, звичках, бажаннях, що вимагає від нього вживати додаткових зусиль по організації його життя. Відповідно до акту №781 від 12.10.2011 року при огляді фтизіатрична МСЕК встановила йому 30 відсотків втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності на 1 рік. Відповідно до акту №850 від 22.10.2014 року при огляді фтизіатрична МСЕК встановила йому 60 відсотків втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності на 2 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До 2008 року обов'язок відшкодування моральної шкоди, заподіяної, зокрема, внаслідок професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, та відповідні норми закону були зупинені законами про Державний бюджет відповідно на 2006 та 2007 роки. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що трудове законодавство встановлює права, обов'язки, відповідальність робітника та роботодавця у сфері трудових відносин, зокрема, роботодавець зобов'язаний створити безпечні та нешкідливі умови праці найманому працівникові, а завдання каліцтва або іншого ушкодження здоров'я працівникові під час виконання ним трудових обов'язків та відповідальність за таку шкоду роботодавця, за наявності вини, знаходяться поза межами регулювання нормами трудового законодавства, і така відповідальність наступає відповідно до норм ЦК України. На підставі викладеного, враховуючи характер та обсяг страждань позивача, тривалість вимушених змін у його життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у 9000 гривень.

Outcome: partial