Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач Управління поліції охорони у Львівській області в особі належно уповноваженого представника за довіреністю Бондара В.В. (довіреність № 1472/43/33/02-2018, належно засвідчена копія долучена до матеріалів позовної заяви) 27.07.2018 року звернувся у суд з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - [PERSON] на свою користь 4 581 грн. 19 коп. витрат, завданих внаслідок порушення зобов'язання за договором № 944/160 від 30.03.2015 року. Судові витрати у справі позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі від 13.08.2018 року дану призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Розгляд справи по суті відбувся 29.11.2018 року, без участі сторін. Позов обґрунтовано тим, що між управлінням Державної служби охорони у Львівській області, Рівненським ВПУ ДДСО при МВС України та відповідачем було укладено тристоронній договір № 944/160 від 30.03.2015 року про підготовку і навчання відповідача. Так, згідно п. 1.2 Договору, УДСО при ГУМВСУ у Львівській області було оплачено навчання відповідача у сумі 12 247,50 грн., відповідач завершив навчання за кошти УДСО при ГУМВСУ у Львівській області і приступив до роботи у вказаному підрозділі. Згідно п. 2.3 зазначеного договору, відповідач зобов'язувався відпрацювати три роки у підрозділах УДСО при ГУМВСУ у Львівській області. Після навчання, відповідач відпрацював у підрозділах позивача 348 днів і був переведений згідно рапорту самого-ж відповідача для подальшого проходження служби до ГУНП у Львівській області з 05.07.2016 року, при цьому одночасно звільнений із займаної посади в УПО Львівської області. Згідно п. 2.4 договору відповідач зобов'язаний при звільненні за власним бажанням до закінчення визначеного договором строку компенсувати всі витрати, які здійснило УДСО при ГУМВСУ у Львівській області на його навчання. Постановою КМУ від 13.10.2015 року № 834 УДСО при ГУМВСУ у Львівській області ліквідовано, правонаступником його, згідно спільного наказу МВС України та Національної поліції України від 26.01.2016 року № 51/64, є позивач. Відтак відповідач повинен відшкодувати позивачу, як правонаступнику УДСО при ГУМВС України у Львівській області, витрати, здійснені УДСО при ГУМВС України у Львівській області на навчання відповідача. Просить на підставі ст. 611 ЦК України позов задовольнити. Представник позивача у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з'явився, 28.09.2018 року надіслав суду за вх. № 4606 клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якому позов підтримав, просив такий задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач у судове засідання не з'явився, до початку судового засідання подав суду заяву за вх. № 5787 від 29.11.2018 року про розгляд справи за його відсутності, позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз'яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно пункту 1.2 Договору на навчання за кошти підрозділу Державної служби охорони з кандидатом на службу в органи внутрішніх справ України, вищим професійним училищем Департаменту ДСО при МВС України та підрозділом Державної служби охорони № 944/160 від 30.03.2015 року у Львівській області, підрозділ УДСО при ГУМВС України зобов'язується перерахувати Навчальному закладу - Рівненському вищому професійному училищу ДДСО при МВС України кошти на підготовку кандидата - [PERSON], по акту його зарахування на навчання, у розмірі 20 247,50 грн.. У разі неприбуття кандидата за призначенням або відмови стати до роботи відповідно до укладеного договору, відрахування з навчання або звільнення за негативними мотивами чи звільнення за власним бажанням до закінчення визначеного договором строку, кандидат повинен компенсувати витрати, котрі здійснив підрозділ на його навчання (пункт 2.4 Договору). На підставі наказу ГУМВС України у Львівській області Управління державної служби охорони № 187 о/с від 23.07.2015 року рядового міліції [PERSON], який прибув після закінчення навчання з Рівненського вищого професійного училища ДДСО при МВС України, призначено міліціонером взводу охорони об'єктів № 1 батальйону № 2 полку міліції охорони Управління Державної служби охорони при ГУМВСУ з 23.07.2015 року. Згідно з наказом № 162 о/с від 05.07.2016 року, відповідно до п. 9 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» [PERSON] переведено для подальшого проходження служби до ГУНП у Львівській області, звільнивши його з посади поліцейського Стрийського міжрайонного відділу Управління поліції охорони з 05.07.2016 року. Таким чином судом встановлено, що звільнення відповідача відбулось на підставі спеціального закону, а саме п. 9 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію». Встановлено й те, що трудовий договір з відповідачем було припинено у зв'язку з переведенням в іншу установу, тобто на фактично на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, а не за власним бажанням, про що свідчить його рапорт від 08.04.2018 року та наказ № 162 о/с від 05.07.2016 року, а надання відповідачем згоди у рапорті на звільнення за переведенням не може свідчити про ініціативу саме відповідача на таке звільнення за власним бажанням. Крім того, слід зазначити, що пунктом 2.4 Договору № 944/160 від 30.03.2015 року, на котрий посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, чітко передбачено, що кандидат зобов'язаний компенсувати витрати, котрі здійснив підрозділ на його навчання саме у разі його звільнення за власним бажанням. Такої заяви відповідач не подавав, а його звільнення відбулося не з підстав, визначених ст. 38 КЗпП України, тобто з ініціативи працівника, а на підставі спеціального закону у зв'язку із переведенням, що прирівнюється до підстав звільнення, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із таких підстав визначено договори та інші правочини. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов'язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Враховуючи досліджені судом обставини справи, а саме підтвердження зібраними матеріалами того факту, що відповідача звільнено із займаної посади за переведенням, а не з власної ініціативи (за власним бажанням), то суд переконаний, що у даному, конкретному випадку, не має місця невиконання відповідачем взятого на себе за Договором № 944/160 від 30.03.2015 року зобов'язання щодо відпрацювання кількості днів після закінчення навчання, а, відтак, підстав для задоволення позову немає. Судовий збір, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed