Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона та відповідач мають спільну неповнолітню дитини - доньку [PERSON], [INFO]. Батько не приймає участі у вихованні, дитиною не цікавиться, аліменти на утримання доньки сплачує не систематично. Дитина за станом здоров'я має періодично проходити лікування на морі. У зв'язку з чим, у неї виникає потреба у періодичних виїздах за кордон. В той же час, відповідач ухиляється від надання такого дозволу. Тому просить надати дозвіл на виїзд за кордон дитині - [PERSON] у супроводі матері до країн ближнього та далекого зарубіжжя на період з 10.10.2016 року по 10 серпня 2017 року. Також просить надати дозвіл на оформлення документів на тимчасовий виїзд дитини без згоди батька. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Пояснила, що раніше відповідач надавав дозволу на виїзд дитини за кордон, але в останній раз відмовився це робити. Зазначила, що відповідач сам мешкає за кордоном, належним чином не бере участі в утримання дитини, взагалі не спілкується з дитиною та не бере участі в її вихованні. Представник відповідача позов заперечив та зазначив, що раніше відповідач неодноразово надавав згоду на виїзд дитини за кордон, в тому числі останній раз у січні 2016 року строком на два місяці без зазначення країни виїзду, оскільки відповідач та позивач погодили термін виїзду та країну виїзду. Останній раз позивач вимагала він відповідача надання дозволу на виїзд дитини за кордон на тривалий період та без визначення країни виїзду. Відповідач не заперечує надати дозвіл, але лише у разі зазначення позивачем тривалості виїзду та періоду перебування за кодоном. Раніше відповідач неодноразово надавав згоду на виїзд дитини за кордон. Відповідач заперечує надавати дозвіл на виїзд без визначення країни до якої були здійснений виїзд дитини. Зазначив, що позивач чинить перешкоди відповідачу у можливостях спілкуватися з дитиною, коли відповідач приїздить в Україну. Інші сторони в судове засідання не з'явилися. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та представника відповідача, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом було встановлено, що позивач та відповідач мають спільну неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28.01.2015 року з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання доньки в розмірі 700 грн. щомісячно. Зазначені факти підтверджуються копіями свідоцтв про народження, Рішення Зарічного районного суду м. Суми 28.01.2015 року. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частинами 1, 2 ст. 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 6 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до принципів 4, 7 Декларації, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. ч. 1, 2 ст. 3). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 Конвенції). Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, зі змісту вказаних вище норм вбачається, що у разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. При цьому, по даній категорії справ позивачем може бути заявлено позов про надання одноразового дозволу на виїзд за межі України з неповнолітньою чи малолітньою дитиною без згоди батька (матері) з туристичною метою, для участі у спортивних чи іншого роду заходів, з метою оздоровлення чи з інших мотивів одноразового характеру. Крім того, позивачем у позовній заяві має бути зазначено до якої саме країни має намір виїжджати та на який термін, чи відповідає виїзд неповнолітньої чи малолітньої дитиною за межі України її інтересам, які умови проживання (тимчасового перебування) матиме дитина за кордоном, чи не порушуються при цьому права відповідача на спілкування з дитиною та ін. Позивач стверджує, що відповідач їй відмовляє у дачі згоди на виїзд дитини за межі України, що порушує інтереси дитини, але жодних доказів на підтвердження факту звернення до відповідача за отриманням дозволу на виїзд дитини за кордон з дотриманням наведених вище вимог закону суду не надала. Як вбачається з пояснень представників сторін та свідка [PERSON] в судовому засіданні раніше відповідач надавав дозволи на виїзд дитини разом з матір'ю за кордон. Представник відповідача та свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що дійсно при останньому зверненні до відповідача, останній відмовив у надані дозволу на виїзд дитини, оскільки від нього вимагали надання згоди на виїзд дитини на тривалий період та без зазначення країни до якої дитина буде виїздить, але відповідач проти неконтрольованого виїзду дитини за кордон. Відповідач згоден надавати, в разі потреби, тимчасові разові дозволи на виїзд дитини за умови зазначення матір'ю мети виїзду, країни до якої виїде дитина, строку виїзду та часу повернення дитини. Зазначена позиція відповідача узгоджується з положеннями ст. 141 СК України. Окрім того, як вбачається з наданих представником позивача у суді пояснень, відповідач неодноразово надавав згоду на виїзд дитини за кордон, що підтверджує зазначену вище позицію відповідача з приводу того, що він не чинити позивачу жодних перешкод та жодним чином не обмежує право матері разом з донькою виїздити тимчасово за кордон, але бажає, як батько, знати в яку країну дитини їди та в яких умовах вона буде мешкати. З огляду на зазначене не спростовують висновків суду посилання представника позивача на те, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення фізичного стану здоров'я дитини, духовного та морального розвитку, оздоровлення та відпочинку, не бере участі в утриманні та вихованні дитини, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано. В той же час з наданих суду копії чеків вбачається, що відповідач вживає заходи щодо сплати аліментів на утримання дитини. Як пояснив в суді свідок [PERSON] саме позивач перешкоджає відповідачу у спілкуванні з донькою у періоду коли відповідач приїздить в України та створює перешкоди у спілкуванні з дитиною й для неї, як бабусі (матері відповідача), у зв'язку з чим, вона була вимушена звертатися з позовом до суду для визначення порядку її зустрічей з онукою (донькою сторін). Таким чином, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, оскільки позивачем заявлений позов про надання судом, фактично довгострокового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, якій не позбавлений батьківських прав відносно доньки, та без визначення країни до якої дитина виїде, що суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України, а відтак у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог.

Outcome: dismissed