Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позовна заява надійшла до суду 15.10.2019 з подальшим уточненням збільшенням позовних вимог, які обґрунтовані таким. Позивач у 1997-2008 роках працював у відповідача на посаді електромонтера розподільчих мереж Міжгірського РЕМ, звільнившись з роботи за угодою сторін. Станом на червень 2019 позивач, будучи безробітним, у пошуках роботи в мережі Інтернет на офіційному сайті відповідача в розділі «Вакансії» ознайомився з інформацією про вакантні посади в Міжгірському РЕМ електромонтера з розподільчих мереж, контролера енергозбуту. Маючи бажання працевлаштуватись, позивач прийняв публічну пропозицію і надіслав 18.06.2019 відповідачу письмову заяву, в якій просив прийняти його на роботу на одну з вакантних посад. Цю заяву відповідач отримав 25.06.2019 і поштою надіслав позивачу письмову відповідь, яку позивач отримав 26.07.2019 про відмову в прийнятті на роботу по причині відсутності зазначених вакантних посад. Також позивач в червні - липні 2019, ознайомившись з інформацією про вакантні посади електромонтера з експлуатації розподільчих у Хустському РЕМ у мережі Інтернет на сайті відповідача, зокрема станом на 08.07.2019, позивач того ж дня надіслав відповідачу письмову заяву про прийняття його на роботу на вакантну посаду, яку відповідач отримав 11.07.2019. Відповідач письмово повідомив позивач листом від 24.07.2019 про те, що йому відмовлено в прийнятті на роботу по причині відсутності вакантної посади. Окрім цього, позивач у липні 2019 подавав скаргу керівнику відповідача на його посадових осіб з приводу працевлаштування. Позивач вважає, що відповідач не мав права відмовляти йому в прийнятті на роботу, на яку він розраховував. Позивач вважає, що відповідач має виплатити йому втрачений заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з вище зазначених вимог, покликаючись на застосування норм 22 ч.2 ст. 235 КзпП. Позивач вимоги підтримав і додатково пояснив та надав свідчення в справі про те, що раніше працював у відповідача в Міжгірській РЕМ, де в нього виник трудовий спір з відповідачем з приводу виплати заробітної плати та розміру. У цьому трудовому спорі позивач також представляв інтереси трудового колективу з питань оплати праці. Трудовий спір завершився винесенням судових рішень, за якими позивача було поновлено на попередній роботі після звільнення з ініціативи відповідача. Позивач зазначив, що на нього чинився тиск з приводу трудового спору. Тому він припинив трудові відносини з відповідачем у 2008 році за згодою сторін. Позивач зазначив, що не мав можливості здійснити роздруківку з сайту відповідача щодо пропозиції вакантних посад станом на час прийняття рішення відповідачем про відмову йому в укладенні трудового договору. Позивач вважає, що ймовірно йому відмовили в прийнятті на роботу саме з названих причин, а тому вважає таку відмову дискримінацією. Позивач також просить узяти до уваги, що він не працює тривалий час, доглядає за мамою похилого віку, а тому не моє можливостей сплатити в справі судові витрати. Відповідач позов заперечив повністю на основі такого обґрунтування позиції: - позивач подав до суду три альтернативні вимоги, що не відповідає вимогам ЦПК України, тобто не конкретизував свої вимоги , а тому не має визначеної позиції; - позивачу відмовлено в прийнятті на роботу через відсутність вакантних посад. На які він подав заяви у Міжгірському РЕМ і Хустському РЕМ, що підтверджено штатними розписами та офіційною звітністю відповідача до органу зайнятості за період з 01.01.2019 по 01.11.2019; - відмова позивачу в прийнятті на роботу по причині відсутності вакантних посад, на які він претендував, не є дискримінаційною; - чинним законодавством не встановлено прямого обов`язку роботодавця укласти трудовий договір з будь-якою особою, що звернеться із заявою про прийняття на роботу; - позивач не відноситься до категорії працівників, щодо яких у роботодавця наявний обов`язок укласти трудовий договір відповідно до вимог закону; - трудовий договір є угодою, що потребує згоди двох сторін (працівника і роботодавця); - позивач не надав доказів, що станом на час отримання відповідачем заяв позивача про прийняття на роботу та станом на час прийняття рішення про відмову в прийнятті позивача на роботу у відповідача були зазначені в заявах позивача вакантні посади. Оцінивши зміст позовних вимог, відзив на позов, процесуальні заяви сторін, доводи їх представників, подані в справу докази, суд установив такі обставини. Позивач працював у відповідача з 1997 по 2008 роки на посаді електромонтера з експлуатації розподільчих мереж з кваліфікацією на цій посаді 5 розряду. Позивач припинив ці трудові відносини 18.02.2008 на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. Це підтверджується записами в трудовій книжці позивача і не оспорюється відповідачем. Позивач у пошуках роботи у червні-липні 2019 на сайті відповідача в мережі Інтернет за електронною адресою [INFO] в розділі «Вакансії» ознайомився з інформацією про те, що відповідач має вакантні посади зокрема: в Міжгірському РЕМ - електромонтера з експлуатації розподільчих мереж, контролера енергозбуту, в Хустському РЕМ - електромонтера з експлуатації розподільчих мереж. Позивач подав відповідачу поштою заяви про укладення з ним трудового договору, а саме: 18.06.2019, яку відповідач отримав 25.06.2019 (щодо прийняття на роботу в Міжгірський РЕМ), 08.07.2019, яку відповідач отримав 11.07.2019 (щодо прийняття на роботу в Хустський РЕМ) з додатком ксерокопій записів у трудовій книжці та диплому про освіту. Окрім цього, позивач у липні 2019 подав керівнику відповідача скаргу з приводу того, що працівники відповідача за офіційним номером телефону, зазначеному на сайті, не надають конкретизованої інформації з приводу працевлаштування. 26.07.2019 позивач отримав від відповідача поштою письмові відповіді про відмову в прийнятті на роботу по причині відсутності вакансій, на які він претендує, з пропозицією ознайомитись з інформацією з актуальними вакансіями на офіційному веб-сайті відповідача за посиланням (листи вихідні номери відповідно 116-25/4558 від 23.07.2019, 116-25/4567 від 24.07.2019). Відповідач також письмово роз`яснив позивачу, що інформація на сайті відповідача є достовірною і що позивачу не створюються перешкоди для працевлаштування на вакантні посади та повідомлено, що працевлаштування здійснюється у порядку та з дотриманням вимог, передбачених чинним законодавством, на основі принципу рівності, на недискримінаційній основі, без створення перешкод чи надання переваг конкретним особам, за винятком випадків, коли такі переваги при прийомі на роботу передбачені нормативно-правовими актами. Статтею 21 частинами 1, 2 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Статтею 22 КзпП України встановлено гарантії при укладанні, зміні та припиненні трудового договору, а саме: забороняється необгрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України. З обставин справи видно, що причиною відмови позивачу в задоволенні його письмових заяв про прийняття на роботу стало те, що станом на час одержання таких заяв відповідачем та складання відповіді позивачу у відповідача не було вакантних посад, на які претендував позивач на основі пропозиції відповідача станом на 18.06.2019 і 08.07.2019. Відсутність вакансій у зазначені періоди відповідач підтвердив витягами зі штатного розпису робітників Міжгірського РЕМ і Хустського РЕМ на 2019 рік, які затверджені наказом від 27.03.2019 № 59. Відповідач також підтвердив відсутність наказів копіями офіційної звітності інформації про попит на робочу силу (вакансії), які подані в органи служби зайнятості роботодавцем (відповідачем). Згідно з довідкою директора Міжгірської районної філії Закарпатського ОЦЗ від 13.11.2019 № 826-05 ПрАТ «Закарпаттяобленерго» не подавало звітність з 14.06.2019 по 24.07.2019 про вакансії, на які покликається в позовних вимогах позивач. Довідку аналогічного змісту подано в справу відповідачем з Хустської міськрайонної філії Закарпатського ОЦЗ. Ці докази відповідача суд визнає належними і допустимими , бо такі не спростовані позивачем жодним належним доказом. Окрім цього, суд для забезпечення засад диспозитивності, рівності сторін задовольнив клопотання позивача щодо перевірки інформації відповідача про прийнятті на роботу в Міжгірський РЕМ працівників на посади контролера енергозбуту, електромонтера з експлуатації розподільчих систем у період з 01.06.2019 по 14.10.2019 і витребував таку інформацію з Офісу великих платників податків ДПС м. Київ. За змістом цієї інформації відповідач у вищезазначений період не приймав на роботу за зазначені в позові вакансії працівників в структурні підрозділи Міжгірський Рем, Хустський РЕМ. З огляду на встановлені обставини, положення трудового законодавства за вище зазначеними нормами КзпП України, суд дійшов висновку, що твердження позивача про необґрунтовану відмову йому в прийнятті на роботу та дискримінацію не знайшли свого підтвердження. Доводи позивача про те, що він раніше (дванадцять років тому) мав трудові спори з відповідачем, які вирішувались у судовому порядку є надуманими з огляду на таке обґрунтування. Згідно із записами у трудовій книжці позивача сторони припинили трудові відносини після поновлення позивача на роботі за рішенням суду за угодою сторін, тобто за взаємним волевиявленням. Ці події мали місце в минулому із значним перебігом часу і не мають жодного відношення до обставин, які передбачені статтею 22 КЗпП України. Таким чином, суд дійшов переконання, що позивач не довів позов належними і допустимими доказами та не обґрунтував свої вимоги відповідно до положень закону. Натомість відповідач послідовними запереченнями та належним обґрунтуванням і поданими доказами спростував позовні вимоги повністю. Судових витрат у виді судового збору не має з огляду на таке. Згідно з ухвалами суду, винесеними в справі, позивачу було відстрочено сплату судових витрат до вирішення справи в суді першої інстанції, тобто до прийняття остаточного рішення в справі. Із змісту довідок, актів про майновий стан, інших документів видно, що позивач не працював станом на час подання позову і не працює станом на час винесення судового рішення. Позивач доглядає за мамою похилого віку, що стверджено довідкою з органу соціального захисту. Ці документи не заперечені відповідачем. Суд вважає за необхідне взяти до уваги майновий стан позивача і застосувати положення статті 136 ч.1, ч.3 ЦПК України, тобто звільнити позивача від сплати судового збору і віднести такі на рахунок держави. Суд також,

Outcome: dismissed