Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON], за яким просить суд: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] (інн. [NUMBER]) за Кредитним договором № 014/5409/85/39738 від 03.07.2008 року перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» у розмірі 9 874 623,13 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить [PERSON] на праві приватної власності, а саме: земельну ділянку, площею 0,09 га., яка розташована на території Оноківської сільської ради Ужгородського району, Закарпатської області, мікрорайон «Шахта», цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» права власності. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 26 травня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» (далі - ПАТ «[PERSON] Аваль») та Публічним акціонерним товариством «ВЕКТОР БАНК»» (далі - ПАТ «ВЕКТОР БАНК») укладено Договір відступлення права вимоги №114/19, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/5409/85/39738 від 03.07.2008 року укладеним між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] перейшло до ПАТ «ВЕКТОР БАНК». 26 травня 2016 року між ПАТ «ВЕКТОР БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» укладено Договір про відступлення права вимоги № 2, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/5409/85/39738 від 03.07.2008 року укладеним між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». За даним кредитним договором 27.05.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір про відступлення права за договорами іпотеки зареєстрованого в реєстрі за № 1331, укладеного між ПАТ «ВЕКТОР БАНК» та ТОВ «Українська факторингова компанія», відповідно до якого останній набув права нового Іпотекодержателя стосовно предмету іпотеку, а саме: земельної ділянки, площею 0, 09 га, яка розташована на території Онокіської сільської ради Ужгородського району, Закарпатської області, мікрорайон «Шахта», цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку. 24.06.2010р. ухвалено рішення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області по справі № 2п-4390/10, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «[PERSON] Аваль» про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором № 014/5409/85/39738 від 03.07.2008 у розмірі 227 656, 81 грн. 10.10.2016р. Ужгородським районним судом постановлено ухвалу про заміну стягувача з ПАТ «[PERSON] Аваль» на його правонаступника ТОВ «Українська факторингова компанія» у справі № 2п-4390/10. У звязку з неналежним виконання своїх зобовязань [PERSON] по поверненню кредитних коштів утворилася заборгованість за Кредитним Договором № 014/5409/85/39738 від 03.07.2008 року і склала 9 874 623,13 грн. Відповідно п. 5.1 розд. 5 Іпотечного договору, у разі порушення Боргового зобовязання, умов Кредитного договору або умов цього Договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки. 16.09.2016р. ТОВ «Українська факторингова компанія» було надіслано на адресу місця проживання [PERSON] вимогу про усунення порушення, однак, була повернута адресату через закінчення терміну зберігання. На даний час [PERSON] не виконані зобовязання за Кредитним Договором № 014/5409/85/391 від 03.07.2008р. на підставі чого іпотека є чинною і наявною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Державному реєстрі іпотек. З огляду на викладене та у відповідності до п. 1, 2 ст. 23, п. 1, 3 ст. 33, ст.ст. 37, 60 Закону України «Про іпотеку» позивач просить суд задовольнити зазначений позов. Представник позивача у судове засідання жодного разу не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений за поштовою адресою, зазначеною ним у позові. Відповідач також у судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Паро причини неприбуття суд не повідомив, будь яких заяв від нього до суду не надходило. Судове засідання у справі було призначене на 13.02.2018 року на 16 год. 00 хв., однак через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 03.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/5409/85/39738, за умовами п. 1.1.1 та 1.1.2 якого, останньому був виданий кредит у розмірі 26\~000,00 доларів США для придбання нерухомості земельної ділянки площею 0,09 га., яка розташована на території Оноківської сільської ради Ужгородського району, Закарпатської області, мікрорайон «Шахта», за ціною 25\~615,76 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за цим договором між сторонами 03.07.2008 року також був укладений договір іпотеки № 014/5409/85/39738, предметом якого є зазначена земельна ділянка. 26 травня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та Публічним акціонерним товариством «ВЕКТОР БАНК» був укладений Договір відступлення права вимоги №114/19, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/5409/85/39738 від 03.07.2008 року укладеним між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] перейшло до ПАТ «ВЕКТОР БАНК». 26 травня 2016 року між ПАТ «ВЕКТОР БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» укладено Договір про відступлення права вимоги № 2, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/5409/85/39738 від 03.07.2008 року укладеним між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». За даним кредитним договором 27.05.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір про відступлення права за договорами іпотеки зареєстрованого в реєстрі за № 1331, укладеного між ПАТ «ВЕКТОР БАНК» та ТОВ «Українська факторингова компанія», відповідно до якого останній набув права нового Іпотекодержателя стосовно предмету іпотеку, а саме: земельної ділянки, площею 0, 09 га, яка розташована на території Онокіської сільської ради Ужгородського району, Закарпатської області, мікрорайон «Шахта», цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку. За рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.06.2010р. у справі № 2п-4390/10, було задоволено позовні вимоги ПАТ «[PERSON] Аваль» про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором № 014/5409/85/39738 від 03.07.2008 у розмірі 227 656, 81 грн. 10.10.2016р. Ужгородським районним судом постановлено ухвалу про заміну стягувача з ПАТ «[PERSON] Аваль» на його правонаступника ТОВ «Українська факторингова компанія» у справі № 2п-4390/10. Як зазначив позивач, у звязку з неналежним виконання своїх зобовязань [PERSON] по поверненню кредитних коштів утворилася заборгованість за Кредитним Договором № 014/5409/85/39738 від 03.07.2008 року і склала 9 874 623,13 грн., проте розрахунку зазначеної суми боргу суду не надав, тобто документально обґрунтованою сумою боргу можна вважати лише борг у сумі 227 656, 81 грн., щодо якого наявне рішення суду, яке набуло законної сили. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Правові наслідки невиконання зобовязання визначені ст. 611 ЦК України, за якою у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Разом з тим порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України у\~справі\~ № 6-1388цс16 (постанова від 24.05.2017 року) аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити висновок про те, що законодавець визначив три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Хоч у справі, яка переглядається, суд, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, правильно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитора щодо виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобовязань. \~Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у\~справі \~№ 6-2967цс16 (постанова від 22.03.2017 року) порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Отже, у справі, яка переглядається Верховним Судом України, суди, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосували норми статті 39 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням викладеного та відповідних правових позицій Верховного Суду України суд дійшов висновку, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, який може бути лише позасудовим, який реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, відтак слід відмовити повністю у задоволенні позову. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність боргу відповідача за кредитним договором саме у заявленому розмірі 9 874 623,13 грн., що також є підставою для відмови у позові. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed