Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивує позов тим, що 28.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 19036,82 грн. строком на24 місяці. 15.09.2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, на підставі якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україні» перейшло право вимоги ПАТ «ОТП Банк» до боржника [PERSON] за кредитним договором №2006952120 від 28.11.2013 року. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права вимоги до [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом, в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором. Відповідач порушив умови кредитного договору, не здійснював належних платежів, у звязку з чим станом на 14.11.2016 року утворилась заборгованість по тілу кредиту в сумі 17440 грн. 70 коп., нарахованим та не сплаченим відсоткам в сумі 1 грн. 25 коп. та зі сплати комісії за обслуговування кредиту в сумі 4 619 грн. 52 коп., а всього 22 061 грн. 47 коп. Позивач прохає стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 22 061 грн. 47 коп. та суму сплаченого судового збору. Позивач направив на адресу суду листа з проханням розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив. Вказав, що позивач не надав доказів того, що є його новим кредитором, не надіслав йому повідомлення про зміну кредитора в зобовязанні. [PERSON] вважає наданий позивачем розрахунок заборгованості необґрунтованим та незаконним. Вважає нікчемним положення кредитного договору, згідно якого йому нарахована комісія в сумі 4619,52 грн. Також вказав, що розрахунок не містить відомості про платіж в сумі 1075 грн., який він здійснив 26.12.2013 року. Дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту №2006952120 від 28 листопада 2013 року, укладеного між «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] останній отримав кредит в сумі 17 978 гривень. (а.с.3-5) Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення. Відповідач порушив умови кредитного договору, покладені на нього обовязки щодо своєчасного погашення кредиту та процентів належним чином не виконував. 15.09.2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н, згідно якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов'язання за кредитним договором №2006952120 від 28.11.2013 року (а.с.14-18, 73, 74). Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч.ч.1, 2 ст.1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Внаслідок невиконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором станом на 14.11.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 22 061 грн. 47 коп., до складу якої входить заборгованість: по тілу кредиту - в розмірі 17440 грн. 70 коп., по відсоткам - в розмірі 1 грн. 25 коп., по сплаті комісії за обслуговування кредиту - в розмірі 4619 грн. 52 коп. (а.с.13, 57). Враховуючи вищевикладене, те, що відповідач в добровільному порядку не погашає заборгованість, розмір заборгованості підтверджено документально, позов слід задовольнити. При цьому, суд критично розцінює доводи відповідача про те, що позивач не надав доказів того, що є його новим кредитором. Вказане спростовується наданим договором факторингу від 15 вересня 2014 року (а.с.14-17), актом приймання-передачі №2 реєстру боржників до договору факторингу. (а.с.73, 74). Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач не надіслав йому повідомлення про зміну кредитора в зобовязанні. Виходячи зі змісту ч.2 ст.516 ЦК України вказана обставина, якщо вона мала б місце, має значення лише в тому разі, якщо боржник виконав зобовязання перед первісним кредитором. В такому разі фактор самостійно ніс би ризик настання несприятливих для нього наслідків. Натомість, відповідач [PERSON] не вказував та надав жодних доказів про виконання ним кредитного зобовязання перед первісним кредитором, а тому немає підстав для звільнення його від виконання обовязку за кредитним договором перед новим кредитором. Вказана позиція узгоджується з практикою ВСС України (зокрема в ухвалі від 24.06.2015 року у справі 6-35063св14). Що стосується заперечень відповідачем правильності розрахунку заборгованості з посиланням на те, що розрахунок не містить відомості про платіж в сумі 1075 грн., який він здійснив 26.12.2013 року, то суд вважає їх безпідставними. Так, з наданого розрахунку (а.с.57) вбачається, що протягом двох місяців, з 29.11.2013 року по 28.01.2014 року заборгованість [PERSON] не нараховувалась, оскільки внесені ним кошти зазначені двома платежами 537,30 грн. та 537,54 грн. Що стосується посилань відповідача на нікчемність положень кредитного договору, згідно якого йому нарахована комісія в сумі 4619,52 грн., в силу того, що він як споживач не повинен сплачувати на користь банку платежі за дії, які банк здійснює на власну користь, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Послугою, відповідно до п.17 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Водночас, в п.1.4.4 укладеного договору про надання споживчого кредиту обумовлено, що за управління кредитом позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів, що є невідємною частиною даного договору. У випадку дострокового повернення кредиту, комісія за управління кредитом сплачується за фактичний час користування кредитом. На підставі системного аналізу вказаних норм суд приходить до висновку, що недійсність п.1.4.4. договору прямо не встановлена в законі (тобто не є нікчемним), а тому відповідач повинен ставити питання про визнання недійсним договору в цій частині в судовому порядку. Однак, такі вимоги відповідач не заявив. Позивачем по справі були понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378 гривень, які відповідно до положення ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved