Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач у березні 2017 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Оніщук О. І. про визнання договору дарування недійсним посилаються на наступне. Так, 05.08.2008 року [PERSON] , перебуваючи у дружніх відносинах з [PERSON] (далі - Відповідач) здійснив відчуження власного майна на користь відповідача, уклавши з [PERSON] договір дарування 2/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві приватної власності. З 2000 року [PERSON] фактично зареєстрований і мешкає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач та [PERSON] є глухими, та є членами Київської організації УТОГ. Позивач є інвалідом по слуху з дитинства. В 2012 році отримав 2-гу групу інвалідності безстроково. Також перебуває на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері № 5 з 12.04.2012 року з діагнозом: розумова відсталість в ступені вираженої дебільності. Та згідно даних медичної документації страждає на це захворювання з дитинства. Відповідачка, товаришуючи з позивачем, приїжджала до нього до дому, допомагала по побуту, та згодом попросила його укласти договір, вказуючи, що вона буде піклуватись про нього. Казала, що після укладення договору, не уточнюючи якого саме, він залишиться жити а квартирі. Інша частина квартири (1/3) належала брату позивача - [PERSON] , який помер, а його спадкоємці в 2016 році здійснили відчуження майна. Солом`янським районним судом відкрито провадження у справі № 760/14202/16-д за позовом нового власника [PERSON] до [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування житлових приміщенням. Згідно рішення Солом`янського районного суду від 15.11.2016 року по справі №760/17542/15-ц [PERSON] , [INFO] визнано недієздатним, та призначено опікуном [PERSON] , 1961 р.н. Враховуючи вищевикладене, що на час укладення договору дарування в 2008 році, [PERSON] вже страждав на психічні розлади, і перші звернення до лікаря психіатра, та перший діагноз встановлені ще в дитинстві, тому на думку опікуна на час укладення договору дарування [PERSON] , не усвідомлював свої дії. Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду із зазначеним позовом в інтересах [PERSON] за захистом його прав та законних інтересів , в якому просить визнати недійсним договір дарування 2/3 частки квартири [ADDRESS] , укладений 05.08.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О. І. та зареєстрований в реєстрі за № 16788. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.03.2017 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В. В. Ухвалоюі Солом`янського районного суду м. Києва від 24.03. 2017, відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] , яка є опікуном та діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Оніщук Оксана Іванівна про визнання договору дарування недійсним. 21.07.2017 до суду надійшли пояснення третьої особи, в яких остання зазначила, що нею, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О. І. 05 серпня 2008 року за реєстровим № 16788 було посвідчено договір дарування 2/3 частки квартири, за яким [PERSON] подарував [PERSON] 2/3 частки квартири [ADDRESS] . При посвідченні вказаного договору, було дотримано всі вимоги законодавства, що стосуються нотаріального посвідчення правочинів, а саме: встановлено особи сторін, перевірено обсяг їх дієздатності (на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії) шляхом проведення усної бесіди та роз`яснення правових наслідків посвідчення правочину, витребувано всі документи: про підтвердження права власності та інше. На виконання Пункту 7 глави у розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, до посвідчення вказаного договору був залучений дипломований перекладач жестової мови першої категорії [PERSON] , за участі якої проводилось спілкування між сторонами договору і нотаріусом. Договір був особисто підписаний сторонами. Просила розглядати справу без її особистої присутності. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.02.2019 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про призначення судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 11.03.2020 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Коротенко Є. О. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином,про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідаа до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує представник позивача. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оніщук О. І. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином. В матеріалах справи містяться пояснення третьої особи, в яких остання просить про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення опікуна [PERSON] , представника позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 05.08.2008 року укладено договір дарування 2/3 частки квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О. І. та зареєстрований в реєстрі за № 16788. Відповідно до п.2 договору відчужувані 2/3 частки квартири належать дарувальнику на підставі наступних документів: 1/3 частка на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації 31 жовтня 2007 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 31.10.2007 року за № 40320 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12.11.2007 року у реєстрову книгу за № 356. 1/3 частка на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. 05.03.2008 року за реєстровим №666 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 20.03.2008 року у реєстрову книгу за № 1831-245 за реєстровим № 356. З витягу з протоколу № 24 від 06.05.1983 засідання міської медико-педагогічної комісії вбачається, що [PERSON] має затримку у психічному розвитку та глухоту ІІІ-IV гр., та з протоколу № 120 від 07.07.1984 засідання міської медико-педагогічної комісії вбачається, що комісія прийшла до висновку про наявність у [PERSON] розумової відсталості ступеня дебільності. Встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.11.2016 року [PERSON] визнано недієздатним та призначено опікуном [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно з ч. 2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 910/1891/14). За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ст.59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2020 р. у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19). В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , будучи опікуном [PERSON] звернулася до суду з позовом для захисту його прав та законних інтересів. Як роз`яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Відповідно до висновку експертної комісії Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 441 від 08.08.2019 [PERSON] у момент вчинення договору дарування частки квартири від 05.08.2008 виявляв ознаки «Легкої розумової відсталості» і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Таким чином, договір дарування 2/3 частки квартири [ADDRESS] , укладений 05.08.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О. І. та зареєстрований в реєстрі за № 16788, було вчинено особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Вимоги про визнання угоди недійсною з підстав недієздатності дарувальника вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (Постанова Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 759/12420/15-ц). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з дитинства страждає на психічні розлади, у встановленому законом порядку, а саме рішенням суду від 15.11.2016, визнаний недієздатним та над ним встановлено опіку, крім того висновком судово-психіатричної експертизи № 441 встановлено, що під час укладення договору дарування від 05.08.2008 останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Отже, вимога щодо визнання недійсним договору дарування, є повністю обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також ту обставину, що відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивача, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved