Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач у березні 2014 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди у порядку п.8 ст.134 КЗпП України. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 29.07.2011 р. на виконання наказу ДТГО «Львівська залізниця» від 29.07.2011 р. № 830/Н «Про зміни в організації виробництва та праці щодо оформлення проїзних документів» у відокремленому підрозділі «Вокзал станції Івано-Франківськ» був виданий наказ № 98 «Про зміни в організації виробництва та праці щодо оформлення проїзних документів», відповідно до якого було заплановано провести зміни в організації виробництва і праці, а саме припинити діяльність бюро по розподілу місць. Наказом від 03.01.2012 р. № 1/ОС «Про припинення трудового договору (контракту)» [PERSON] була звільнена з роботи начальника бюро по розподілу місць вокзалу станції Івано-Франківськ. Даний наказ підписано службовою особою, а саме виконуючим обов'язки начальника вокзалу [PERSON] Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.10.2012 р., яке набрало законної сили згідно ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.11.2012 р., [PERSON] поновлено на роботі на посаді начальника бюро по розподілу місць з 03.01.2012 р. та стягнуто із залізниці в особі відокремленого підрозділу «Вокзал станції Івано-Франківськ» 27025,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу і 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Судове рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць в розмірі 3002,88 грн. допущено до негайного виконання, 09.10.2012 р. відкрито виконавче провадження по виконанню рішення, допущеного до негайного виконання. Наказом по вокзалу від 02.11.2012 р. [PERSON] поновлено на роботі з 03.01.2012 р. , а 06.11.2012 р. позивач перерахував [PERSON] місячний заробіток в сумі 3002,88 грн. 23.01.2013 р. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання решти судового рішення, а 18.03.2013 р. позивач виплатив [PERSON] решту середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 24023,04 грн. Оскільки рішенням суду встановлено незаконність звільнення з роботи [PERSON] на підставі наказу, який підписав відповідач, останній відповідно до вимог п.8 ст.134, 237 КЗпП України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» повинен відшкодувати позивачу заподіяну шкоду у розмірі виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 24023,04 грн. Згідно ст.233 КЗпП встановлено річний строк для звернення до суду з таким позовом з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, який позивачем дотримано. Просив стягнути з відповідача вказану суму шкоди та судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідач та його представники у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що позивач пропустив передбачений ст.233 КЗпП України річний строк для звернення до суду з позовом про стягнення з працівника заподіяної підприємству матеріальної шкоди, який встановлюється з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Позивачу стало відомо про необхідність поновлення [PERSON] на роботі та виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу 23.11.2012 р. після постановлення Апеляційним судом області ухвали про залишення в силі рішення Івано-Франківського міського суду від 01.10.2012 р., а до суду з даним позовом до відповідача позивач звернувся лише у березні 2014 р. Крім того, ще до набрання судовим рішенням законної сили [PERSON] була поновлена на роботі 02.11.2012 р., а 06.11.2012 р. їй відшкодовано місячний заробіток, тому ці дні слід вважати днем виявлення шкоди. Всіма кадровими питаннями на вокзалі займались начальник вокзалу Когуч В.Р., кадровик та юрист; саме Когуч В.Р. видав наказ № 98 «Про зміни в організації виробництва та праці щодо оформлення проїзних документів» на виконання аналогічного наказу позивача. Відповідач лише під час трьохденного виконання обов'язків начальника вокзалу на виконання вказаних наказів підписав наказ від 03.01.2012 р. про звільнення [PERSON] з роботи. Він звільнився з роботи у позивача з посади заступника начальника вокзалу 13.12.2013 р., жодних матеріальних претензій до нього під час звільнення позивач не мав. Судовими рішеннями адміністрацію вокзалу визнано винною у незаконному звільненні [PERSON]; після виконання судового рішення службового розслідування щодо встановлення вини службової особи, яка видала наказ про звільнення, не проводилось, відповідного акту про встановлення його вини складено не було. З огляду на те, що вина відповідача у заподіянні позивачу матеріальної шкоди не доведена, просили у позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що на виконання наказу ДТГО «Львівська залізниця» від 29.07.2011 р. № 830/Н «Про зміни в організації виробництва та праці щодо оформлення проїзних документів» у відокремленому підрозділі «Вокзал станції Івано-Франківськ» виданий наказ № 98 від 29.07.2011 р. «Про зміни в організації виробництва та праці щодо оформлення проїзних документів», відповідно до якого було заплановано провести зміни в організації виробництва і праці, а саме припинити діяльність бюро по розподілу місць. Наказом № 1/ОС від 03.01.2012 р. «Про припинення трудового договору (контракту)» [PERSON] була звільнена з роботи начальника бюро по розподілу місць вокзалу станції Івано-Франківськ (а.с.10). Даний наказ підписано виконуючим обов'язки начальника вокзалу - відповідачем [PERSON] Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.10.2012 р., яке набрало законної сили згідно ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.11.2012 р. (а.с.11-16), [PERSON] поновлено на роботі на посаді начальника бюро по розподілу місць з 03.01.2012 р. та стягнуто на її користь із залізниці в особі відокремленого підрозділу «Вокзал станції Івано-Франківськ» 27025,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу і 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Таким чином, судовим рішенням встановлено незаконність звільнення з роботи [PERSON] на підставі наказу, який підписав відповідач. Рішення суду виконано позивачем у повному обсязі, а саме наказом по вокзалу від 02.11.2012 р. [PERSON] поновлено на роботі з 03.01.2012 р. (а.с.19), 06.11.2012 р. перераховано [PERSON] місячний заробіток в сумі 3002,88 грн. (а.с.22), а 18.03.2013 р. виплачено [PERSON] решту середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 24023,04 грн. (а.с.23). У відповідності до вимог п.8 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно з вимогами ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу; такий обов'язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до вимог п.20 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником; право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі, і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. З огляду на встановлені обставини, з урахуванням наведених норм закону суд вважає, що позивач, який 14.03.2014 р. (а.с.38) направив до суду дану позовну заяву, дотримався річного строку для пред'явлення регресного позову з часу виплати третій особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 24023,04 грн., тому посилання сторони відповідача на пропуск позивачем вказаного строку є необґрунтованим. Суд також критично оцінює твердження сторони відповідача щодо недоведеності вини останнього у заподіянні позивачу матеріальної шкоди. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 134 п.8, 233 ч.3, 237 КЗпП України, п.п. 13, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»,

Outcome: approved