Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем. За час спільного життя вони придбали квартиру [ADDRESS], яка була оформлена на імя відповідача. В даний час між ним та відповідачем виникають суперечки з приводу володіння та розпорядження квартирою, яка перебуває у їх спільній сумісній власності. Вважає, що оскільки зазначене майно була набуто в період шлюбу та за рахунок спільних коштів, то кожен з подружжя має право на ? частину спірної квартири. Тому просить, провести поділ майна подружжя, визнавши за ним право власності на ? частини спірної квартири. В судовому засіданні позивач позов підтримала. Відповідач позов заперечив та пояснив, що спірну квартиру придбали його батьки та для нього особисто. У придбання квартири не було вкладено жодних спільних коштів подружжя. Також зазначив, що шлюб було розірвано 18.03.2011 року, а тому позивач звернулися до суду з пропуском строку позовної давності. Заявив клопотання про застосування строків давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом було встановлено, що сторони 28 червня 1997 року вступили у шлюбу, якій за судовим рішенням від 18.03.2011 року було розірвано. (а.с. 12, 13). Під час шлюбу (21.04.2000 року), було придбано квартиру [ADDRESS], яка була оформлена на імя відповідача, що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири (а.с. 14). Позивач та відповідач в даний час зареєстровані в даній квартирі (а.с. 26,27) В силу статті 16 Закону України «Про власність» та частини першої статті 22 КпШС України, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України. Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 14) вказана квартира була придбана відповідачем 21.04.2000 року, тобто під час шлюбу. Як розяснено у п.23, п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч.4 ст.65 СК України). Відповідачем по справі не надано суду належних і допустимих доказів як на підтвердження домовленості між ним та позивачем про відступ від рівності часток у праві спільної сумісної власності, так й про існування обставин, передбачених ст.24 КпШС України та ст.57 СК України. Посилання відповідача в обґрунтування своїх вимог на пояснення свідків не заслуговують на увагу з наступних підстав. Так, свідки [PERSON] та [PERSON], які є батьками відповідача, пояснили, що спірна квартира була придбана для сина за рахунок коштів отриманих [PERSON] від продажу належної йому ? частини квартири по вул. Псільска в м. Суми. Від продажу вказаної частки [PERSON] отримав 2400 доларів США та за 2500 доларів США придбав спірну квартиру. При цьому, він 100 доларів позичив у [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив суду, що він разом з дружиною продали за 2500 доларів США спірну квартиру, яка була оформлена на імя його дружини, [PERSON], якій є його товаришем. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона з чоловіком ([PERSON]) позичала батькам відповідача 100 доларів США для купівлі квартири. Однак вказані пояснення свідків суперечать та спростовуються наданими суду письмовими доказами. Так, як вбачається з договору купівлі-продажу квартири по вул. Псільска в м. Суми (а.с. 45) вказана квартира була продана 16.02.2000 року двома співвласниками ([PERSON] та [PERSON],) за 6394 грн., що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на час укладення даного договору становило 1150 доларів США. При цьому, як зазначив свідок [PERSON] від коштів отриманих в наслідок продажу цієї квартири він отримав лише половину суми, оскільки іншу частину отримала його сестра [PERSON] Як вбачається з договору купівлі-продажу спірної квартири, вона була придбана за 7276 грн., що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на час укладення даного договору 21.04.2000 року, становило 1342 доларів США. Вказані договору купівлі-продажу є дійсними та суду не надані докази на підтвердження того, що вони у встановленому законом порядку були оспорені та визнанні повністю чи частково недійсними. Оцінюючі покази свідків, суд також вважає за необхідне зауважити, що усі допитані свідки є родичами відповідача або ж їх друзями, а тому відносить до показів даних свідків критично. Також суд не може взяти до уваги посилання відповідача на пропуск позивачем строку давності. Як зазначив Верховний суду України у своїй правовій позиції у справі 6-258цс15: «Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної» Посилання відповідача про те, що про порушення свого права позивач була обізнана ще до розірвання шлюбу жодними доказами не підтверджено. В той же час, як встановлено судом позивач й в даний час зареєстрована та проживає у спірній квартирі, тобто користується спірним майном. З пояснень позивача у судовому засіданні вбачається, що останнім часом відповідач став погружати передати квартиру де вона мешкає у заклад, у звязку з чим вона й звернулася з позовом до суду. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне задовольнити позов та провести поділ майна подружжя у вигляді спірної квартири, визнавши за позивачем право власності на ? частину спірної квартири. Крім того, у зв'язку з задоволенням позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 1232 грн., понесені останнім на сплату судового збору при подачі позову до суду.

Outcome: approved