Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Правонаступник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Городищенської міської ради Черкаської області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунального підприємства «Комунальник» Городищенської міської ради, про зобов`язання вчинити певні дії. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, правонаступник позивача посилається на те, що рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради від 06.11.1997 року № 391 Городищенському виробничому управлінню житлово-комунального господарства (ВУЖКГ) було виділено однокімнатну квартиру [ADDRESS] . У подальшому вказана квартира була передана на баланс КП «Комунальник», оскільки останнє являється унітарним та створеним рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради, шляхом виділення з комунального підприємства виробничого управління житлово-комунального господарства та шляхом об`єднання КП «Сервіс». 05.04.2004 року протоколом № 4 засідання адміністрації (ВУЖКГ) було надано дозвіл [PERSON] на проживання у даній квартирі, і [PERSON] та [PERSON] з 10.04.2004 року почали в ній проживати та проводити опалення та капітальні ремонти. Рішенням Городищенського районного суду від 31.03.2009 року було відмовлено КП «Комунальник» у виселенні із службової квартири [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] [INFO] , його мати [PERSON] продовжувала постійно проживати у вказаній квартирі та сплачувати вартість спожитих житлово-комунальних послуг. Маючи намір визнати право найму на квартиру за собою, [PERSON] у 2016 році звернулась до суду, проте вказане питання було вирішено мирним шляхом, укладенням договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 03.01.2018 року. 20.07.2018 року [PERSON] звернулась до Городищенської міської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію однокімнатної квартири [ADDRESS] , однак листом № 638.02/18 від 25.07.2018 року Городищенська міська рада відмовила у задоволенні заяви в зв`язку з тим, що вказана квартира є службовою. Із відповіді Городищенської міської ради від 25.07.2018 року вбачається, що рішення про включення до числа службових квартир спірної квартири передано на зберігання до Городищенського районного архіву. Рішення № 391 від 06.11.1997 року відповідно до змісту якого вбачається, що на підставі закону України «Про місцеве самоврядування в Україні спірну квартиру виділено ВУЖКГ як службову. Тобто рішення виконкому про включення до числа службових спірної квартири, у відповідності до Положення № 37, не приймалось, а вказівка у рішенні № 391 від 06.11.1997 року, що спірна квартира є службовою не є рішенням виконкому про включення спірної квартири до числа службових у розумінні п.3 Положення № 37. Із довідки Городищенського виробничого відділу КП «ЧООБТІ» від 09.07.2019 року № 64-о вбачається, що рішення або іншого документа ВК Городищенської міської ради про включення спірної квартири до числа службових - відсутнє. З наведених вище підстав, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд зобов`язати Городищенську міську раду Черкаської області надати [PERSON] , як правонаступнику [PERSON] , дозвіл на приватизацію квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні, представник правонаступника позивача, свої вимоги підтримав повністю обґрунтовуючи їх тими ж обставинами, що наведені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, хоча про день, час та місце слухання справи була повідомлена завчасно та належним чином, про що свідчить копія аркуша з розносної книги місцевої кореспонденції Городищенського районного суду. У відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав, вважаючи його не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради від 06.11.1997 року № 391 «Про виділення Городищенському ВУЖКГ службової квартири по [ADDRESS] » дану квартиру виділено, як службову Городищенському ВУЖКГ. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири (кімнати, будинки) віднесені у встановленому порядку до числа службових. Постановою Вищого Адміністративного Суду України від 20.08.2014 року № К9991/27687/12» «Про зобов`язання прийняти рішення» колегія суддів прийшла до висновку, що до компетенції суду не входить зобов`язання відповідача приймати на сесії будь-яке конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України, суд немає права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору КП «Комунальник» Городищенської міської ради Черкаської області в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчить копія аркуша з розносної книги місцевої кореспонденції. Суд, вислухавши представника правонаступника позивача та дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які учасники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає наступне. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено в судовому засіданні рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради від 06.11.1997 року № 391 Городищенському виробничому управлінню житлово-комунального господарства (ВУЖКГ) було виділено однокімнатну квартиру [ADDRESS] . У подальшому вказана квартира була передана на баланс КП «Комунальник», оскільки останнє являється унітарним та створеним рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради, шляхом виділення з комунального підприємства виробничого управління житлово-комунального господарства та шляхом об`єднання КП «Сервіс». 05.04.2004 року протоколом № 4 засідання адміністрації (ВУЖКГ) було надано дозвіл [PERSON] на проживання у даній квартирі, і [PERSON] та [PERSON] з 10.04.2004 року почали в ній проживати та проводити опалення та капітальні ремонти. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городищенського районного управління юстиції у Черкаській області від 03 вересня 2012 року, актовий запис 184. Після смерті чоловіка [PERSON] , [PERSON] продовжувала постійно проживати у квартирі [ADDRESS] , та оплачувати вартість спожитих житлово-комунальних послуг. Маючи намір визнати за собою право найму на вказану квартиру, [PERSON] у 2016 році зверталась із відповідним позовом до Городищенського районного суду. В результаті, було вирішено, з метою мирного врегулювання спору, поміж [PERSON] та КП «Комунальник» було укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 03.01.2018 року. У зазначеному договорі жодних посилань на те, що спірна квартира є службовою, не має, що дає суду підстави вважати, що квартира [ADDRESS] так і не набула статусу службової відповідно до вимог Положення №37 та була передана у найм покійній [PERSON] 20.07.2018 року, [PERSON] звернулась до Городищенської міської ради із заявою про надання їй дозволу на приватизацію однокімнатної квартири [ADDRESS] . Листом за № 638.02/18 від 25.07.2018 року Городищенська міська рада відмовила у задоволенні її заяви з підстав того, що квартира є службовою. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання, передбачені положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХП від 19.06.1992 (далі - Закон № 2482-ХП). Частиною 2 ст. 1 Закону № 2482-ХІІ встановлено, що державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Статтею 3 Закону України« Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до ч. 1,3,10 ст. 8 Закону № 2482-ХП встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заявиправа відмовити мешканцям квартир, житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Згідно із п.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати) кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Згідно ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст. 2 цього Закону, а саме: не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико - культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає, і як вбачається, на спірну квартиру не розповсюджується. Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ, спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. Із доданих до позовної заяви матеріалів вбачається, що спірна квартира розташована в житловому будинку та не відноситься до житла, що не підлягає приватизації у розумінні ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Єдиною підставою щодо відмови у наданні дозволу на приватизацію, як зазначено у листі відповідача від 25.07.2018 року, є те, що спірна квартира є службовою. Однак, оскільки п. 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 (далі - Положення №37), передбачено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населенного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. Рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради від 06.11.1997 року № 391 Городищенському виробничому управлінню житлово-комунального господарства (ВУЖКГ) було виділено однокімнатну квартиру [ADDRESS] , як службову для працівників - двірників та слюсарів - сантехніків по обслуговуванню внутрібудинкових інженерних систем та обладнання. Тобто рішення виконкому про включення до числа службових спірної квартири, у відповідності до Положення № 37, не приймалось, а вказівка у рішенні № 391 від 06.11.1997 року, що спірна квартира є службовою не є рішенням виконкому про включення спірної квартири до числа службових у розумінні п.3 Положення № 37. Відповідно до довідки Городищенського виробничого відділу КП «ЧООБТІ» від 09.07.2019 року № 64о вбачається, що рішення або іншого документа ВК Городищенської міської ради про включення однокімнатної квартири [ADDRESS] до числа службових - не має. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги правонаступника [PERSON] - [PERSON] є обґрунтованими та підтвердженими належним чином доказами, а тому підлягають до задоволення. При цьому, при вирішенні даного спору, суд вважає помилковим посилання відповідача у своїх запереченнях на практику Вищого адміністративного суду України, оскільки це суперечить приписам ч.4 ст.263 ЦПК України, згідно якої, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щож стосується самої підстави для відмови у задоволенні позову, на яку посилається відповідач у своєму відзиві, а саме: «… суд не може перебирати на себе функцію дозвільногооргану, яка не покладена на суд законом…», тобто, суд не може втручатись у дискреційні повноваження відповідача, то суд вважає наступне. Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Згідно вимог ч.1 та ч.4 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та, окрім іншого, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень, то Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої, національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів. У будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункти 156, 157, 159 рішення у справі № 32181/04 «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру», пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства», пункти 47-56 рішення у справі № 38780/02 «Путтер проти Болгарії». Поняття дискреційних повноважень наведене, також і у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, які прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». В даному випадку, на думку суду, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними та не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.03.2018 року у справі № 826/6102/16 та від 30.07.2020 року у справі №826/10085/16. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову, - на відповідача. Прийшовши до висновку про задоволення позову, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача Городищенської міської ради Черкаської області на користь позивача правонаступника [PERSON] - [PERSON] судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) 40 копійок. На підставі наведеного та

Outcome: approved