Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернулась до суду з вище вказаним позовом. Посилалась на те, що вона є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 20.09.2013 року, відповідно до п. 2.1 якого третя особа [PERSON] повинен безоплатно та довічно бути забезпечений житлом у вказаній квартирі. Вказував на те, що відповідач є родичем попереднього власника вказаної квартири та будучи зареєстрованої у даній квартирі з 20.01.2010 року фактично за вказаною адресою не проживала, проте, скориставшись тривалою відсутністю позивача, в грудні 2013 року відповідач зайшла до спірної квартири, оскільки замок вхідних дверей не змінювався та у неї був ключ, і з того часу проживає у належній позивачу квартирі, чим чинить їй перешкоди в користуванні власністю, оскільки не впускає позивача у квартиру та замінила замок вхідних дверей. З метою усунення перешкод в користуванні власністю звернулась з даним позовом та просила усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В судове засідання позивач та третя особа на стороні позивача не з'явились, хоча повідомлялись про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити з метою усунення перешкод позивачу в користуванні власністю. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, її інтереси представляв представник [PERSON], який позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, вказуючи на те, що відповідач ніяким чином не порушує права позивача як власника. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи за місцем її реєстрації, про причини своєї неявки суд не повідомила та не подала відповідної заяви про відкладення розгляду справи. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання (догляду) від 12.09.2013 року, укладеного між третьою особою [PERSON] та позивачем до позивача перейшла у власність квартира [ADDRESS], відповідно до п. 2.1 вказаного договору [PERSON] повинен бути забезпечений житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у вищевказаній квартирі, яка відчужується (а/с 3). Відповідно до ч. 1,2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Так, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно та витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за позивачем зареєстровано право власності на зазначену квартиру (а/с 47,50). Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 386 ЦК України, вказано, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] з 20.01.2010 року зареєстрована у належній позивачу квартирі, що підтверджується довідкою ЖБК №13 та АДБ при УДМС України в Чернівецькій області (а/с 5,10). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України представником особами, які беруть участь у справі визнаний факт проживання відповідача у вказаній вище квартирі. Як вбачається з матеріалів справи та визнано представником третьої особи в судовому засіданні, відповідач зареєстрована у спірній квартирі як член сім'ї колишнього власника вказаної квартири, а саме як мати [PERSON], яка відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.04.2011 року відчужила квартиру [ADDRESS] [PERSON], що підтверджується копією зазначеного договору та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно та витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а/с 4, 47). Оскільки права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст. 156 ЖК України. Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом, угоди. Відповідно до ст. 155 Житлового Кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Так, судом встановлено, що проживання відповідача як члена сім'ї колишнього власника порушує права позивача як власника вказаної вище квартири. Ураховуючи вищезазначені норми матеріального права, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом. Право відповідача на проживання у квартирі похідне від прав колишнього власника квартири, членами сім'ї якого вона була та за згодою якого проживала у квартирі. Проте сьогоднішні власники на підставі ст. 391 ЦК України мають право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю, зокрема шляхом виселення такої особи. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved