Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

покликаючись на непогашення відповідачем заборгованості за двома кредитними договорами, позивач у поданій до суду 13 липня 2015 року позовній заяві просить стягнути з відповідача в загальній сумі 10 855 грн. 10 коп. боргу та понесені судові витрати. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданій до суду заяві представник позивача просить справу слухати без їх участі, позов підтримує повністю. Представник відповідача позов не визнає, просить відмовити за його безпідставністю, а у випадку визнання позовних вимог позивача законними та обґрунтованими, відмовити за спливом строку позовної давності. Зважаючи на те, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши справу в межах заявленного позову на підставі представлених доказів, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Як встановлено судом і даний факт вбачається з матеріалів справи, між ПАТ «Платинум банк» та [PERSON] укладено кредитні договори ●№ 199/3418SFPR7 від 28 листопада 2011 року на суму 6 078 грн. 50 коп. на строк до 28 листопада 2014 року. ●№ № 200/3418SFPR7 від 22 березня 2012 року на суму 4 776 грн. 60 коп. на строк до 28 листопада 2014 року. Жодного платежу за договорами не здійснювалось. 29 травня 2012 року між ПАТ «Платинум банк» та ТзОВ «БІЗНЕСФІНАНС» укладено договір № 20120726-Г. 08 жовтня 2012 року договір укладено між ТзОВ «БІЗНЕСФІНАНС» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». 08 травня 2015 року договір 1/15-ФКю укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТзОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС». У відповідності до умов вказаних договорів відбулося відступлення позивачу право вимоги від відповідача коштів, право на одержання яких належали ПАТ «Платинум банк». На підтвердження переходу прав вимоги за спірним договором суду надано договори відступлення права вимоги та додатки до них, які прошиті та скріплені печаткою підприємства. У відповідності до розрахунків сума заборгованості за кредитними договорами становить: - № 199/3418SFPR7 від 28 листопада 2011 року - 6 078 грн. 50 коп., а саме 4 591 грн. 80 коп. - тіло кредиту; 552 грн. 00 коп. - проценти за його користуванням: 934 грн. 70 коп. пеня. - № 200/3418SFPR7 від 28 листопада 2011 року - 4 776 грн. 60 коп., зокрема: 3 609 грн. 60 коп. тіло кредиту; 432 грн. 00 коп. - проценти за користування кредитом; 735 грн. 00 коп. заборгованість за пенею. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором, зокрема, банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні вимоги ставляться ч.1 ст.1049 ЦК України. Отриманню даних кредитів передувало оформлення відповідачем заяв, в яких він вказав свої анкетні дані, відомості про майновий стан, місце роботи, зазначивши бажану суму грошових коштів. За текстами заяв відповідач ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг та був згідний з ними. Йому також було повідомлено про тарифи банку, умови кредитування в ньму. Дані факти підтверджуються підписами на заявах, якими він ствердив факт отримання вищевказаної інформації у письмовому вигляді. П.1 ч.1 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. У разі відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту кредитного договору не вбачається обов'язковості отримання згоди від боржника на відступлення права вимоги. З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів. Таким чином, договори купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором не можуть бути визнані недійсними з підстав відсутності згоди боржника на відступлення права вимоги за кредитним договором, стороною якого він є, оскільки законодавством чітко передбачена дійсність вказаних договорів, укладених навіть за наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. При цьому неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (ст.ст.516, 613 ЦК України). Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі, а є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним. Та обставина, що належними і допустимими доказами не підтверджено повідомлення божника про зміну кредитора у зобов'язанні, прав відповідача не порушує. Матеріали справи свідчать, що, оформлюючи відступлення права вимоги, сторони не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до позивача перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Укладені між сторонами договори відповідають вимогам Закону, оскільки визначені у ньому умови кредитування були сторонами погоджені та підписані. Жодних претензій до банку з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, відповідач не пред»являв. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Вказані кредитні договори сторонами в судовому порядку не оспорені, у звязку з чим відповідно до правил ст.204 ЦК України є правомірними. Зміст договору не суперечить ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року (Закон України від 11 січня 2006 року № 3302-ІV «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг». Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, новий кредитор, набувши відповідне право вимоги, реалізував його шляхом пред'явлення до позичальника позову про стягнення боргу за кредитними договорами і визначив борг на відповідну дату. Доводи відповідача про відсутність будь-яких цивільних прав і обовязків між сторонами спростовуються обставинами справи і вимогами закону. Відповідно до укладеного між сторонами договору та ст.ст.1049, 1050, 1054 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти. Не заперечуючи проти існування факту кредитної заборгованості позичальника перед кредитором, суд не погоджується із її розміром. Відповідно до п.6 ст.3 ЦК України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов»язання. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 цього Кодексу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із ч.5 ст.261 ЦК Україниза зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 6 листопада 2013 року, у справі № 6-116цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, зазначено, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. За таких умов суд вважає, що розмір боргу підлягає зменшенню на сім кредитних періодів по 209 та 266 грн. кожен. Відповідно по кожному договору та по одному платежу по 504 грн. Крім того, не підлягає стягненню пеня, оскільки щодо неї застосовується скорочений строк позовної давності в один рік, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, а позивач стверджує, що нарахування відсотків та інших платежів, яким у даному випадку є пеня, зупинено 28 травня 20123 року під час відступлення прав вимоги від первісного кредитора. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами, про розмір боргу. Позивач надав до суду копії зазначених договорів, розрахунок заборгованості по кредиту, а відповідач не надав суду жодного належного доказу, що спростовують наявність кредитних відносин та розрахунки заборгованості за таким кредитним договором, що вказує на обґрунтованість позову. Отже, відповідач належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача, оскільки його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов'язань за кредитним договором та повернення кредиту за графіком, визначеним кредитором. У зв»язку із задоволенням позову згідно ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. На підставі наведеного, п.6 ст.3, п.1 ч.2 ст.11, ст.ст.204, 256,257, 260, 261, ч.4 ст.267, ст.ст.512, 514, 516, 526, 613, 614, 626, 627, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved