Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач через свого представника звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить зняти арешт з квартири [ADDRESS] , який накладений 11 листопада 2004 року Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 11 червня 2003 року (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 1459670). У обґрунтуванні своїх вимог позивач зазначила, що 06 березня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла на підставі доручення від імені позивача [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким остання купила квартиру [ADDRESS] . Позивачу від нотаріуса стало відомо про наявність архівного запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт вказаної квартири. Архівний запис про арешт квартири був зареєстрований 11.11.2004 Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Оболонського районного суду від 11.06.2003 (реєстраційний номер обтяження 1459670). Із наданої нотаріальною конторою копії ухвали вбачається, що 11 червня 2003 року Оболонський районний суд міста Києва, розглянувши заяву [PERSON] про накладення арешту на майно, встановив, що [PERSON] звернулася з позовом про стягнення з [PERSON] суми завдатку за договором наміру укладення угоди купівлі продажу квартири і одночасно накладення арешту на майно та квартиру [ADDRESS] до вирішення позову по суті. Наведеною ухвалою суд ухвалив накласти арешт на майно і квартиру [ADDRESS] . У подальшому позов [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи «Аструм» про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду, проте арешт з квартири не знято. До того ж станом на момент забезпечення позову у цивільній справі № 2-2958/2003 (11 червня 2003 року) [PERSON] не був власником зазначеної квартири, тоді як її власницею на вказану дату була позивач. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року відкрито спрощене провадження по справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, у якій також зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 06 березня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла на підставі доручення від імені позивача [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Проте згідно з інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у вказаному реєстрі міститься архівний запис про арешт квартири [ADDRESS] , який був зареєстрований 11.11.2004 Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Оболонського районного суду від 11.06.2003 (реєстраційний номер обтяження 1459670). 11 червня 2003 року Оболонський районний суд міста Києва, розглянувши заяву [PERSON] про накладення арешту на майно, встановив, що [PERSON] звернулася з позовом про стягнення з [PERSON] суми завдатку за договором наміру укладення угоди купівлі продажу квартири і одночасно накладення арешту на майно та квартиру [ADDRESS] до вирішення позову по суті. Наведеною ухвалою суд ухвалив накласти арешт на майно і квартиру [ADDRESS] у той час, як власником квартири була позивач, а не заінтересована особа [PERSON] . У подальшому ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.10.2003 у справі № 2-2958/2003 позов [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи «Аструм» про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду, проте арешт з квартири не знято. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв`язку з накладенням арешту на квартиру, яка належить на праві власності позивача, остання позбавлена можливості в повній мірі реалізувати своє право власності на неї, а саме розпоряджатись нею, тому суд вважає правильним позовні вимоги задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved