Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Представник [PERSON] в інтересах позивачки [PERSON] звернулась до суду з позовом до Дубовецької сільської ради, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог від 08 квітня 2021 року, просить: - визнати незаконним розпорядження сільського голови Дубовецької сільської ради Івано-Франківської області від 02.03.2021 № 75-к; - поновити [PERSON] на посаді діловода Дубовецької сільської ради з 02.03.2021; - стягнути з Дубовецької сільської ради Івано-Франківської області на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02.03.2021 до дня поновлення на роботі; - стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,0 грн. Позов обґрунтований тим, що розпорядження сільського голови Дубовецької сільської ради Івано-Франківської області від 02.03.2021 № 75-к (далі - Розпорядження № 75-к) прийняте всупереч вимогам чинного трудового законодавства та підлягає скасуванню як незаконне. Зокрема, позивачка зазначає, що під час реорганізації органу місцевого самоврядування її, фактично, звільнено, а на її посаду прийнято іншу особу без дотримання вимог статей 42, 49-2 КЗпП України. Звертає увагу на те, що у всіх старостинських округах її колег діловодів залишено на посадах, а на її місце незаконно прийняли бухгалтера Колодій О. М. , яка є дружиною старости. У судовому засіданні позивачка та її представниця позов підтримали, просили його задовольнити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги, зокрема уточнені, не визнав, просив у позові відмовити. Зазначив, що додатковий час для підготовки відзиву на уточнені позовні вимоги йому не потрібно, оскільки по суті позов залишився той же самий з виключенням позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. Вказав на правомірність оспорюваного Розпорядження № 75-к, оскільки позивачка згідно з вимогами статті 49-2 КЗпП України заздалегідь була повідомлена про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією, їй на рівні з іншими працівниками була надана можливість взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад, який вона не пройшла, бо не відповідала кваліфікаційним вимогам. Зазначив, що з урахуванням вимог статті 42 КЗпП України було проведено аналіз кваліфікації працівників, серед яких надано перевагу усім раніше попередженим про вивільнення працівникам та які і зайняли п`ять наявних вакантних посад діловода Дубовецької сільської ради. Крім того, представник відповідача звернув увагу на те, що позивачка характеризується негативно з боку колишнього голови ліквідованої Кінчаківської сільської ради та мешканців села, оскільки часто конфліктувала з громадянами та співробітниками. Заслухавши пояснення сторін у справі, допитавши свідка, надавши належну правову оцінку наявним у справі письмовим доказам, суд установив наступні фактичні обставини у справі. [PERSON] з квітня 2002 року до листопада 2020 року працювала у Кінчаківській сільській раді на посаді секретаря сільської ради, що підтверджується даними протоколу конкурсної комісії від 05.02.2021. Згідно із записами трудової книжки позивачки 27.11.2020 її звільнено з посади секретаря Кінчаківської сільської ради. 01.12.2020 позивачку прийнято на посаду діловода Дубовецької сільської ради (а. с. 12). Водночас, згідно із записами трудової книжки позивачки від 11.12.2020 Кінчаківську сільську раду реорганізовано шляхом приєднання до Дубовецької сільської ради. Також, 11.12.2020 рішенням Дубовецької сільської ради затверджено структуру виконавчих органів Дубовецької сільської ради, відповідно до якої посади діловода у структурі цієї ради не передбачалась. З огляду на викладене, розпорядженням голови Дубовецької сільської ради від 30.12.2020 № 91 позивачку в числі інших працівників попереджено про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією у порядку, передбаченому статтею 49-2 КЗпП України. Позивачку 31.12.2020 ознайомлено з цим розпорядженням під розпис. Надалі [PERSON] подала заяву з документами для участі у конкурсі на зайняття вакантної посади провідного спеціаліста відділу ЦНАП Дубовецької сільської ради. Проте, конкурсна комісія не допустила до участі у конкурсі позивачку та ряд інших конкурсантів через відсутність освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст, магістр (протокол від 05.02.2021 № 4). Отже, за результатами конкурсу з 8-ми вакантних посад спеціаліста відділу ЦНАП було зайнято лише 3. У зв`язку з необхідністю оперативно налагодити роботу новоствореної Дубовецької сільської ради рішення сесії цієї ради від 19.02.2021 внесено зміни до структури виконавчих органів Дубовецької сільської ради. Цим рішенням замість 5 вакантних посад провідних спеціалістів відділу ЦНАП уведено 5 посад діловодів. Як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, у кінці лютого 2021 року (точної дати не пам`ятає) розпорядженням голови Дубовецької сільської ради з 02.03.2021 на 5 вакантних посад діловода були прийняті відповідні працівники, які разом з позивачкою повідомлялися про наступне вивільнення. При цьому, представник відповідача зазначив, що з метою визначення переважного права на залишення на роботі, керівництво ради провело порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці зазначених працівників. Пояснив, що за результатами такого аналізу перевагу надано іншій працівниці, яка раніше займала посаду бухгалтера, підтвердив про прийняття на посаду діловода Кінчаківського старостинського округу Колодій О. М. - дружини старости Колодія В. П . Допитаний у судовому засіданні як свідок колишній голова Кінчаківської сільської ради [PERSON] , [INFO] , який працює радником голови Дубовецької сільської ради, пояснив, що позивачка працювала раніше під його керівництвом, схильна до створення конфліктних ситуацій, порушувала вимоги трудового розпорядку. Проте, повідомив, що за час спільної роботи з 2015 до 2020 року позивачка до дисциплінарної відповідальності не притягувалась. Розпорядженням голови Дубовецької сільської ради від 02.03.2021 № 75-к [PERSON] у порядку статті 49-2 КЗпП України та у зв`язку з відсутністю можливості працевлаштувати на іншу роботу звільнено з посади діловода Дубовецької сільської ради за п. 1 частини першої статті 40 КЗпП України 02 березня 2021 року у зв`язку з реорганізацією Дубовецької сільської ради. При цьому, сторони у судовому засіданні визнали ту обставину, що відповідач здійснив повний розрахунок з [PERSON] , включаючи останній робочий день 02.03.2021. Вважаючи таке звільнення незаконним, [PERSON] звернулась до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно з приписами статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва тощо. Суд звертає увагу на те, що при визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Аналіз змісту частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Вимоги цієї статті вважаються виконаними в повній мірі, коли працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня фактичного розірвання трудового договору. Як установлено в ході розгляду справи, [PERSON] , звільнена з посади діловода Дубовецької сільської ради, яка станом на час звільнення 02.03.2021, фактично, навіть не була скорочена у зв`язку з реорганізацією Дубовецької сільської ради. Натомість, спірним розпорядженням позивачку звільнили, а на її місце прийняли іншу особу, яка до цього не виконувала функції діловода, а була бухгалтером, що є грубим порушенням вимог трудового законодавства. Таким чином, суд вважає за необхідне вказати на помилковість твердження відповідача щодо дотримання ним визначеної КЗпП України процедури звільнення позивачки, посилаючись лише на факт її повідомлення за два місяці до її фактичного вивільнення. Крім того, суд звертає увагу на те, що приписи статей 42 та 49-2 КЗпП України повинні застосовуватися у нерозривному зв`язку, зокрема в частині дотримання під час звільнення особи вимог щодо переважного права на залишення на роботі. Так, відповідач у цій справі жодними доказами не довів, що під час звільнення [PERSON] дотримано процедуру, передбачену статтею 42 КЗпП України, а саме, що під час вирішення питання, хто з працівників повинен залишитися на посаді діловода сільської ради, відповідач на конкурсній основі визначив працівників, які за більш високою кваліфікацією, продуктивністю праці та іншими визначеними у вказаній нормі критеріями отримали переважне право на залишення на відповідній посаді перед позивачкою. Своєю чергою, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на негативну характеристику позивачки, зокрема з показань допитаного свідка, оскільки сам свідок підтвердив, що під час виконання [PERSON] на неї дисциплінарні стягнення не накладались, а вона під час виконання трудових обов`язків систематично отримувала премію до посадового окладу. Крім того, як зазначалось, відповідач не довів, що під час визначення переважного права інших працівників залишитись на посаді діловода, обійняти цю посаду було враховано відповідну характеристику позивачки. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання незаконним Розпорядження № 75-к та наявність підстав для поновлення [PERSON] на посаді діловода Дубовецької сільської ради з 02 березня 2021 року. З огляду на приписи статті 235 КЗпП України, суд дійшов висновку також про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з Дубовецької сільської ради на користь [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а саме з 03 березня 2021 року до дня фактичного поновлення на роботі, оскільки розрахунок за 02 березня 2021 року з позивачкою проведений. Що стосується вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно зі статею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Крім цього, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св 19). Також, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124 св 20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. З наданих до матеріалів справи доказів вбачається підтвердження здійснення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4000,0 грн, меморіальним ордером від 22.03.2021 про оплату по 4000,0 грн, випискою по рахунку за 22.03.2021 (а. с. 52), актом приймання виконаних робіт від 09.04.2021, договором про надання правової допомоги від 20.03.2021, ордером. Отже, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки 4000,0 грн витрат на правову допомогу. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову загалом та наявність підстав для його часткового задоволення.

Outcome: partial