Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач у січні 2018 року звернулася до суду з названим позовом, в якому вказувала, щовона перебувала у шлюбі з [PERSON]. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. 21.11.2016 року шлюб вони розірвали. Донька залишилася проживати з нею та перебуває на її повному утриманні. Відповідач допомоги на утримання дитини не надає. Посилаючись на ст.ст.180,181 СК України, ст.ст. 3,15,118-120 ЦПК України, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки у розмірі ? частки усіх видів його заробітку. Судові витрати покласти на відповідача. В судове засідання сторони по справі не з'явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомленні. На адресу суду від позивача надійшла заява, якою вона просить розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримує ( а.с.17). Відповідач своєю заявою просить суд розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги визнає повністю ( а.с. 18). Відповідно до ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.Згідно ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд приймає визнання позову відповідачем у справі. Виходячи з наведеного суд, вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання . В підготовчому судовому засіданні судом встановлено, що сторони 15.11.2014 року уклали шлюб, зареєстрований виконкомом Української міської ради Обухівського району Київської області, про що складено відповідний актовий запис за № 111 ( а.с.6). 21.11.2016 року рішенням Володарського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» ( а.с.7- 9). Позивач та відповідач мають спільну доньку - [PERSON], [INFO] ( а.с.5). В позовній заяві позивач зазначає, що донька проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. В досудовому порядку угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить із тих міркувань, що непорушним конституційним правом неповнолітньої дитини є право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Так, статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов'язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, такий обов'язок передбачено в ст. 180 Сімейного кодексу України. Обов'язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням шлюбу між батьками та спільного проживання з дитиною. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 183 визначає , що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Отже, визнання відповідачем позову не порушує права та інтереси інших осіб та суд приймає визнання позову відповідачем [PERSON]. У відповідності з п. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає обов'язковому негайному виконанню. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Беручи до уваги те, що позивач на підставі ст.5 п.3 Закону України « Про судовий збір» , - при зверненні до суду, у такій категорії справ , звільняється від сплати судового збору, тому суд при постановленні рішення , вирішуючи питання про стягнення судових витрат вважає, що з відповідача на користь держави слід стягнути 50 % судового збору, а саме 352,40 грн. ( із розрахунку 704 грн. 80 коп. ), оскільки відповідач визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті .

Outcome: approved