Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він з відповідачем мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Між ним та відповідачем досягнена домовленість приводу того, що дитина мешкає разом з ним. Він має можливість та намір виїхати з сином за кордон для лікування та розширення світогляду дитини, але не може цього зробити, оскільки відповідач у 2015 році виїхала за межі України та мешкає в Італії. Тому просить визначити місце проживання неповнолітнього сина разом з ним та надати дозвіл на оформлення проїзних документів дитини та виїзд за кордон дитини у супроводі батька та/або бабусі [PERSON] до Республіки Італія, ФРН, Королівства Нідерланди, Чехії, Словаччини та інших країн ЕС без дозволу та супроводу матері у період з 01.08.2017 року до 01.08.2018 року. 08 червня 2017 року [PERSON] подав до суду позов до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері за яким 15 червня 2017 року було відкрите провадження та справу було призначено до судового розгляду на 20.07.2017 року. 20 липня 2017 року [PERSON] подав заяву про часткову зміну позовних вимог, доповнивши позов вимогою про позбавлення [PERSON] батьківських прав. 20 липня 2017 року судовий розгляд справи відкладено на 22.09.2017 року у зв'язку з прийняттям судом заяви про часткову зміну позовних вимог та неявкою відповідача у судове засідання. 22.09.2017 року судовий розгляд відкладено на 08.11.2017 року у зв'язку з неявкою відповідача та представника Служби у справах дітей СМР, участь якого є обов'язкової у даній категорії справ. 08.11.2017 року розпочатий розгляд справи по суті. За клопотання представника Служби у справах дітей СМР у судовому засіданні оголошено перерву до 25.12.2017 року для виправлення описок у письмовому висновку органу опіки та піклування. 25 грудня 2017 року судовий розгляд справи було відкладено на 18.01.2018 року у зв'язку з набранням чинності 02.12.2017 року Закону України № 2211 від 16.11.2017 року «Про внесення змін до ст.73 КЗпПУ» та визначення 25 грудня вихідним днем. 22.08.2017 року [PERSON] подано відзив на позов про визначення місця проживання житини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон, відзиву щодо вимог позивача в частині позбавлення батьківських прав відповідачем суду не надано. З письмового відзиву відповідача на позов вбачається, що відповідач позов заперечила посилаючись на те, що позивач не надав докази наявності у нього постійного місця роботи та заробітку, можливість позивачем створити належні умови для проживання дитини та відсутність письмового висновку органу опіки та піклування з цього питання. Зазначила, що позивач не надав доказів на підтвердження потреби дитини у виїзді за кордон, можливості позивачем забезпечити умови перебування дитини за кордоном та повернення її в Україну, а також того, що вона відмовила позивачу у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Просить відмовити у задоволенні позову за його необґрунтованістю. В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали та пояснили, що малолітній [PERSON] мешкає разом з батьком з червня 2015 року. Відповідач на той час ще мешкала у м. Суми, але не могла забезпечити догляд дитини, не займалася вихованням дитини, не доглядала, не годувала. Батько забрав сина до себе та відповідач не заперечувала проти цього. З того часу (у продовж 2 років), утриманням дитини займається лише позивач, а вихованням позивач та його мати [PERSON] В липні 2016 року відповідач виїхала за кордон (Італію) до своєї матері. Останні півтора роки дитина не бачить матір, з [PERSON] часто спілкується телефоном лише мати відповідача. Також зазначили, вимоги про стягнення аліментів позивач на даний час заявляти не бажає. Представник позивача [PERSON] також пояснила, що відповідач мешкала в м. Суми з з співмешканцем, який бив відповідача та [PERSON]. Відповідач стала залишати у неї [PERSON] на декілька днів, при цьому онук був заляканий. Після того, як дитина стала жити у них, відповідач інколи приходила. В жовтні 2015 відповідач написала їй повідомлення про те, що через годину принесе [PERSON] та щоб вини забули про неї. Через годину відповідач дійсно привезла онука і після цього перестала спілкуватися. З приводу виїзду дитини за кордон з відповідачем спілкувалася вона, але остання такої згоди не надала. Відповідач неодноразово викликалася до суду шляхом направлення судових викликів за зареєстрованим місцем проживання, але до суду жодного разу не з'явилася. Представник Служби у справах дітей Сумської міської ради подала суду письмовий висновок, якій підтримала в судовому засідання. Пояснила, що місця поживання неповнолітньої дитини сторін слід визначити з батьком та зазначила по передчасність вимоги про позбавлення матері батьківських прав. Пояснила, що батько дитини раніше звертався до служби у справах дітей з приводу неналежного виконання матір'ю батьківських обов'язків. Відповідач визнала це та пояснювала, що її мати надає дуже багато грошей та їй ніколи займатися сином. Працівниками служби відповідачу було запропоновано припинити зловживати алкоголем та розпочинати займатися дитиною, попередили про те, що дитину у неї відберуть. Після цього мати погодилася віддати дитину батьку. Також пояснила, що при підготовці висновку вони з матір'ю не спілкувалися, оскільки вона не вийшла на контакт. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника 3-ї особи, дослідивши подані докази, вважає позов частково обґрунтованим з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають спільну малолітню дитини - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Також встановлено, що з 2015 року син сторін мешкає разом з батьком та перебуває на його утриманні. Відповідач, яка є матір'ю [PERSON], [INFO], в порушення вимог ст. 150 Сімейного Кодексу України, тривалий час (щонайменше з листопада 2015 року) не цікавиться життям сина, ухиляються від участі в вихованні дитини та її утриманні, не приділяють йому батьківської уваги та турботи. Вказані обставини підтверджуються поясненнями свідків, якій були допитані у судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що працює вихователем у дитячому садку «Ромашка» група «Сонечко». [PERSON] з листопада 2015 року виховується у цьому садку та був у неї у групі до 01.09.2017 року. ЇЇ групу дитина відвідувала майже два роки. Знає лише тата [PERSON] та його бабусю - [PERSON]. Коли [PERSON] прийшов у садок, він був замкнений. Перший час [PERSON] звав іншу виховательку у групі мамою. Дитина за розвитком відповідає віку, комунікабельний, товаришує з іншими дітьми. Дитина дуже любить батька. Зараз каже, що маму звуть [PERSON], про бабусю теж каже що її звуть [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою відповідача та мешкає у [ADDRESS] та знайома з відповідачем близько 3 років. Познайомилася, коли [PERSON] було біля одного року та бувала у відповідача у квартирі 1-2 рази на тиждень. Відповідач невідповідальна особа та не займалася вихованням дитини. У той час, коли [PERSON] мешкав з відповідачем він був постійно неохайний та занедбаний. У квартирі відповідача було брудно та відповідач годувала сина кукурудзяними палицями з беконом та сиром. У її присутності відповідач під час годування сина груддю одночасно вживала алкоголь. Також відповідач палили у присутності дитині. Вона пам'ятає випадок, коли у [PERSON] була велика температура, вона казала відповідачу викликати лікаря, але та відмовилася. Вона самостійно викликала лікаря, який встановив діагноз гнійна ангіна. Останній раз бачила відповідача у літку 2016 року перед від'їздом за кордон. На той час дитина вже мешкала не з відповідачем. Відповідач поїхала за кордон до своєї мами та бабусі на 3 місяці, після цього вона її більше не бачила. Вона спілкується з дитиною й зараз, оскільки її син та [PERSON] товаришують. Після виїзду за кордон відповідач жодного разу не відвідувала дитину. Пояснила, що в неї її ключі від квартири в який мешкає відповідач (ключі їй дав друг відповідача [PERSON] для передачі відповідачу), але вона в квартиру не заходить. Раніше вона також доглядала за квартирою та відповідачем (коли вона там жила) на прохання матері відповідача - [PERSON] Відповідно до висновку Служби у справах дітей СМР (а.с. 129-130) та акту обстеження умов проживання за місцем проживання позивача створені належні умови для проживання дитини. На даний час дитина мешкає разом з батьком та бабусею, перебуває на їх утриманні. Орган опіки та піклування вважає за можливе визначення місця проживання дитини разом з батьком. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. При цьому суд зазначає, що у вирішенні питання щодо місця проживання неповнолітньої дитини, саме найкращі інтереси дитини мають першочергове значення. Статтю 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що дитина не повинна розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, забезпечується право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З огляду на подання відповідачем письмових заперечень з приводу незгоди з визначенням місця проживання сина разом з батьком суд приходить до висновку про наявність між батьками спору з приводу цього. Заява відповідача з приводу того, що відсутні підстави для визначення місця проживання сина з батьком, оскільки останній не надав належних доказів на підтвердження наявності підстав для цього, не заслуговує на увагу. У судовому засіданні встановлено, що за місцем проживання батька створені належні матеріально-побутові умови для проживання з ним сина, батько доброзичливо ставиться до дитини, працюю та має заробіток. (а.с. 50-68) Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. З встановлених судом фактів вбачається, що дитина проживає разом із батьком та окремо від матері, позивач самотужки піклується про дитину та постійно займається вихованням сина, а мати, фактично, самоусунулася від виховання дитини та нехтує батьківськими обов'язками, що підтверджується наведеними вище показами свідків. За положеннями ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Суд не може взяти до уваги висновок служби у справах дітей СМР в частині висновку щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина, оскільки він в даній частині є недостатньо обґрунтованим та не відповідає встановленим судом фактам. Фактично він зводиться до констатації факту того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та недоцільність такого заходу на даний час без належного вмотивування такого висновку. В той же час, як вже встановлено судом та зазначено раніше, відповідач тривалий час, понад один рік, вихованням дитини не займається без поважних причин, мешкає окремо та не приділяє сину батьківської турботи, що підтверджується наведеними вище поясненнями свідків. З пояснень самого представника Служби у справах дітей СМР вбачається, що до них раніше надходили звернення батька дитини з приводу неналежного виконання матір'ю батьківських обов'язків. Відповідач визнала ці обставини та підтвердила той факт, що їй ніколи займатися сином. Працівниками служби відповідачу було запропоновано припинити зловживати алкоголем та розпочинати займатися дитиною, попередили про те, що дитину у неї відберуть. Після цього мати погодилася віддати дитину батьку. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, що наведені вище, суд вважає, що відповідач, яка мешкає окремо від дитини та тривалий час ухиляється від виконання своїх обов'язків, передбачених ст. 150 СМ України, по вихованню дитини, має бути позбавлена батьківських прав відносно свого сина. Також суд вважає за необхідне встановити місце проживання дитини саме з батьком, оскільки це буде сприяти найкращому забезпеченню інтересів саме дитини щодо її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. При цьому суд вважає, що саме забезпечення інтересів дитини під час розв'язання даного спору батьків з приводу місця проживання їх сина [PERSON] і є тією винятковою обставиною для визначення місця проживання дитини з батьком. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За положеннями Сімейного кодексу України стягнення аліментів є способом участі у витратах на утримання дитини того з батьків, який проживає окремо від дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів може бути визначено у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до положень ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Позивач відмовився заявити вимогу про стягнення аліментів з відповідача. Суд вважає , що з урахуванням фактичних обставин справи та виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, з відповідача слід стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, аліменти перераховувати на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили, зобов'язавши позивача відкрити [PERSON] особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Стосовно вимоги позивача по надання дозволу на виготовлення проїзних документів дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон суд зазначає. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, зі змісту вказаних вище норм вбачається, що у разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. При цьому, по даній категорії справ позивачем може бути заявлено позов про надання одноразового дозволу на виїзд за межі України з неповнолітньою чи малолітньою дитиною без згоди батька (матері) з туристичною метою, для участі у спортивних чи іншого роду заходів, з метою оздоровлення чи з інших мотивів одноразового характеру. Позивач стверджує, що відповідач йому відмовляє у дачі згоди на виїзд дитини за межі України, але жодних доказів на підтвердження факту звернення до відповідача за отриманням дозволу на виїзд дитини за кордон з дотриманням наведених вище вимог закону суду не надав. При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків. З огляду на наведене та встановлення судом обставин щодо наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову в цій частині. За наведених обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial