Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

Починаючи з 06 вересня 2013 року сторони знаходились у трудових відносинах, при цьому починаючи з 30 жовтня 2013 року позивачка працювала на посаді начальника відділення поштового зв'язку Попасна-1. 15 жовтня 2014 року на підставі наказу №264к від 15.10.2014р. позивачка була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України. Посилаючись на вищезазначені обставини, в поданому 12 січня 2015 року позові позивачка також зазначає, що при її звільненні відповідач не провів з нею відповідних розрахунків та не виплатив належні позивачці грошові суми при звільнені. А тому в поданому позові, який під час судового розгляду був уточнений (а.с.32), позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по зарплаті за липень 2014 року у розмірі 2330 грн. та за період з 01 серпня по 04 серпня 2014 року у розмірі 317 грн.73 коп., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та за додаткову відпустку працівникам, які мають двох дітей, у розмірі 3102 грн.44 коп., а також заробітну плату за час простою не з вини працівника за період з 05 серпня 2014 року по 15 жовтня 2014 року у розмірі 3671 грн.50 коп. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача відповідно до наданих заперечень (а.с.24) позов не визнав, посилаючись на його необгрунтованість, зазначаючи при цьому, що відділення поштового зв'язку Попасна-1 до жовтня 2014 року було підпорядковане Центру поштового зв'язку №5 м.Первомайська Луганської обласної дирекції, при цьому нарахування та виплата заробітної плати працівникам здійснювалось саме Первомайським центром на підставі табелів обліку робочого часу. Разом з тим, з липня 2014 року м.Первомайськ Луганської області опинився на тимчасово непідконтрольній Україні території, у зв'язку з чим вивезти будь-які бухгалтерські та інші документи з цього Центру після липня 2014 року не виявилось можливим. А тому, у зв'язку з відсутністю первинних документів (табелів обліку робочого часу тощо) у відповідача відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачці будь-яких сум, в тому числі й заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки. Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним позов задовольнити частково з наступних підстав. Так, згідно ст.10 п.3 та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В суді без заперечень з боку сторін було встановлено, що починаючи з 06 вересня 2013 року сторони дійсно знаходились у трудових відносинах, при цьому починаючи з 30 жовтня 2013 року позивачка працювала на посаді начальника відділення поштового зв'язку Попасна-1, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивачки на а.с.4-5. Крім того, судом встановлено, що 15 жовтня 2014 року на підставі наказу №264к від 15.10.2014р. позивачка була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України, про що свідчить відповідний запис в трудовій книжці позивачки на а.с.5. Після чого на підставі наказу №352-к від 16 жовтня 2015 року (а.с.48-50) позивачка знову була прийнята відповідачем на посаду виконуючого обов'язки начальника відділення поштового зв'язку Попасна-1, тобто на ту ж саму посаду, яку займала позивачка до свого звільнення. Разом з тим, представник відповідача в судовому засіданні поставив під сумнів законність видання наказу про звільнення позивачки з займаної посади за №264к від 15.10.2015р., який був виданий Центром поштового зв'язку №5 м.Первомайська Луганської обласної дирекції, так як на час видання наказу Центр поштового зв'язку №5 фактично припинив свою роботу у зв'язку із знаходженням м.Первомайська на непідконтрольній Україні території. Але, враховуючи наявність наказу №352-к від 16 жовтня 2015 року, за яким позивачка була прийнята відповідачем на ту ж саму посаду, яку вона займала до свого звільнення, суд вважає, що такими своїми діями відповідач визнав факт припинення саме 15 жовтня 2014 року між сторонами трудових відносин та звільнення позивачки з займаної посади за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України. Враховуючи вищенаведене та вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за липень 2014 року та за період з 01 серпня по 04 серпня 2014 року, судом враховується наступне. Так, Конституцією, як основним законом України, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В свою чергу Кодексом законів про працю України дано визначення заробітної платні, де в ст.94 зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. При цьому розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст.8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Таким чином держава дає гарантії громадян та інших осіб на отримання заробітної платні за виконану працю не нижче встановленого законодавством рівня. Разом з тим існують різні системи оплати праці у зв'язку з специфікою праці передбачені Кодексом законів про працю України та іншими нормативними актами. Крім того, частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При цьому ч.2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. В обґрунтування цієї частини позову позивачка в судовому засіданні зазначила, що ще в червні 2014 року та до 18 липня 2014 року включно відділення поштового зв'язку Попасна-1 працювало безперебійно і усім працівникам своєчасно нараховувалася та виплачувалася заробітна плата. При цьому, оскільки очолюване позивачкою відділення було підпорядковане Центру поштового зв'язку №5 м.Первомайська Луганської обласної дирекції, то усі первинні документи, на підставі яких бухгалтерією нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, в тому числі й табель обліку робочого часу, наприкінці кожного місяця передавалися в бухгалтерію Центру поштового зв'язку №5. Крім того, в кінці кожного робочого дня нею особисто складалися касові звіти, в яких зазначалися перелік та вартість послуг, які надавалися відділенням протягом робочого дня мешканцям м.Попасна. При цьому зазначені касові звіти вони щоденно передавали працівнику Центру поштового зв'язку №5, який наприкінці робочого дня приїжджав до м.Попасна та привозив поштову кореспонденцію та інші товари. Після 18 липня 2014 року, коли м.Попасна була звільнена від незаконних озброєних військових формувань, а м.Первомайськ залишилося на непідконтрольній Україні території, їх відділення продовжило свою роботу у звичайному режимі, пропрацювавши таким чином до 02 серпня 2014 року включно та складаючи щоденні касові звіти, які залишалися при відділенні. Але, починаючи з 03 серпня 2014 року був припинений інтернет-зв'язок як з м.Луганськом, де на той час знаходилась обласна дирекція «Укрпошти», так і з м.Києвом, де знаходився головний офіс підприємства, у зв'язку з чим працівники відділення хоча й виходили на роботу, але фактично ніяких трудових обов'язків не виконували. При цьому жодного наказу з боку керівництва підприємства стосовно подальшої організації роботи відділення або щодо тимчасового вимушеного простою їх відділення вони не отримували. В такому стані вони перебували до середини жовтня 2015 року, коли внаслідок реорганізації підприємства з метою забезпечення чіткого функціонування мережі національного оператора поштового зв'язку на території Луганської області відділення поштового зв'язку Попасна-1 було підпорядковане безпосередньо Луганській дирекції, яка на той час розташовувалась у м.Сєвєродонецьку Луганської області (наказ №315 від 16.10.2014р. - а.с.26-28), у зв'язку з чим 15.10.2014р. вона була звільнена за власним бажанням із займаної посади та наступного дня знову була прийнята на ту ж саму посаду, яку вона займала до свого звільнення. При цьому при звільнені відповідач не провів з нею ніяких розрахунків та не виплатив їй як заборгованість по заробітній платі, так і компенсацію за невикористані відпустки, а коли вона звернулася до керівництва з приводу виплати заборгованості, в усній формі їй було повідомлено, що у підприємства немає жодної правової підстави для здійснення таких виплат у зв'язку з відсутністю первинних бухгалтерських та інших документів. Зазначені ствердження позивачки в частині невиплати заробітної плати підтверджуються наданими позивачкою індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.6-8), згідно яких заробітна плата позивачці за період з липня по жовтень 2014 року не нараховувалась та не виплачувалась. Разом з тим, факт виконання позивачкою своїх службових обов'язків протягом липня 2014 року та 01-02 серпня 2014 року підтверджуються наданими позивачкою письмовими доказами - як касовим звітом за липень 2014 року (а.с.58-59), так і щоденними касовими звітами за період з 18 липня по 02 серпня 2014 року включно (а.с.60-72). Крім того, факт виконання позивачкою своїх службових обов'язків протягом вищезазначеного періоду підтверджується поясненнями свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що вона працює на посаді старшого ревізора Луганської дирекції і в жовтні 2014 року приймала участь у проведенні ревізії діяльності відділення поштового зв'язку Попасна-1, під час якої було встановлено, що відділення фактично працювало протягом всього липня 2014 року та до 02 серпня 2014 року включно, при цьому на час проведення ревізії в касі відділення залишилась грошова сума готівкою у розмірі 9270 грн.37 коп., яку відділення заробило у період з 18 липня по 02 серпня 2014 року, що також підтверджується й актом ревізії на а.с.51-57. Таким чином судом встановлено, що позивачка дійсно пропрацювала на займаній посаді у період з 01 липня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно, але відповідач при звільнені не провів з позивачкою розрахунків та не виплатив позивачці заробітну плату за вищезазначений період. У зв'язку з чим суд вважає, що позовні вимоги в цієї частині позову є обґрунтованими, але такими, що підлягають частковому задоволенню, так як позивачкою не було надано на адресу суду відповідних доказів щодо виконання нею своїх службових обов'язків протягом 03-04 серпня 2014 року. При цьому визначаючи розмір заробітної плати, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача за вищезазначений відпрацьований позивачкою період, суд зазначає, що відповідачем не було надано на адресу суду довідки про розмір середньоденної заробітної плати позивачки з посиланням на відсутність первинних бухгалтерських документів, які залишилися у м.Первомайську Луганської області на непідконтрольній Україні території. При цьому суд приймає до уваги розрахунок середньоденної заробітної плати у розмірі 70 грн.51 коп., який був наданий позивачкою (а.с.39) та який був розрахований з урахуванням відомостей про заробітну плату позивачки, зазначених в індивідуальних відомостях про застраховану особу (а.с.6-8) та не суперечить вимогам постанови КМУ №100 від 08.02.1995р. щодо порядку обчислення середньої заробітної плати. У зв'язку з чим заборгованість по заробітній платі за вищезазначений період, яку необхідно виплатити позивачці, складає: · 2330 + 70,51х2 = 2 471 грн.02 коп., де: 2330 грн. - розмір посадового окладу позивачки за липень 2014 року, 70,51 грн. - розмір середньоденної заробітної плати позивачки. Перевіряючи доводи сторін та вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за невикористані основну щорічну відпустку та додаткову відпустку працівникам, які мають двох дітей, судом враховується наступне. Так, відповідно до положень ст.74 КЗпП України та ст.2 Закону України «Про відпустки» громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. При цьому, ст.75 КЗпП України та ст.6 Закону України «Про відпустки» визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Також, згідно ст.182-1 КЗпП України та ст.19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу), при цьому ця відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу. Крім того, ч.1 та ч.4 ст.79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. При цьому черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. В обґрунтування цієї частини позову позивачка в судовому засіданні зазначила, що вона починаючи з 06 вересня 2013 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, при цьому мала право на основну щорічну відпустку тривалістю 24 календарних днів + п'ять календарних днів відпустки як начальнику, що передбачено колективним договором, діючим на підприємстві, а також мала право на додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів як працівнику, яка має двох дітей віком до 15 років, що також підтверджується наданими позивачкою копіями свідоцтв про народження дітей на а.с.80-81. При цьому суд зазначає, що тривалість основної та додаткової відпустки, на які мала право позивачка у 2014 році, були визнані й представником відповідача. Разом з тим, за весь відпрацьований час до дати свого звільнення позивачка не перебувала у відпустках, хоча згідно графіку відпусток працівників їх відділення на 2014 рік (а.с.79), який був затверджений Центром поштового зв'язку №5 м.Первомайська, в 2014 році позивачка повинна була знаходитись у відпустці (основній та додатковій) в серпні-вересні 2014 року. Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. А тому, враховуючи встановлені в цієї частині позову фактичні обставини по справі, суд вважає, що позовні вимоги в цієї частині позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, так як судом встановлено, що позивачка за час своєї роботи на посаді начальника відділення поштового зв'язку Попасна-1 у період з 06 вересня 2013 року по 15 жовтня 2014 року не перебувала у основній щорічній та додатковій відпустках, у зв'язку з чим позивачка має право на грошову компенсацію за не використані відпустки. При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації за невикористані дні відпусток, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, суд зазначає, що загальний розмір не використаних позивачкою днів відпусток складає 39 календарних днів, у зв'язку з чим розмір грошової компенсації складає: 70,51х39 = 2749 грн.89 коп. Перевіряючи доводи сторін та вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки заробітної плати за час простою не з вини працівника за період з 05 серпня 2014 року по 15 жовтня 2014 року, судом враховується наступне. Так, відповідно до вимог ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Враховуючи вищенаведені вимоги діючого законодавства, суд приймає до уваги пояснення позивачки, яка стверджувала, що починаючи з 03 серпня 2014 року був припинений інтернет-зв'язок як з м.Луганськом, де на той час знаходилась обласна дирекція «Укрпошти», так і з м.Києвом, де знаходився головний офіс підприємства, у зв'язку з чим працівники відділення хоча іноді й виходили на роботу, але фактично ніяких трудових обов'язків не виконували та ніяких послуг поштового зв'язку населенню в цей період не надавали. При цьому жодного наказу з боку керівництва підприємства стосовно подальшої організації роботи відділення або щодо тимчасового вимушеного простою їх відділення вони не отримували. Крім того, судом враховується й те, що в цей час на території Луганської області проводилась антитерористична операція, а тому вимушений час простою відділення поштового зв'язку Попасна-1 виник не з вини ані працівників цього відділення, ані з вини самого підприємства, а внаслідок надзвичайної і невідворотньої за даних умов події. При цьому, на думку суду, усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника. У зв'язку з чим суд вважає, що при таких встановлених судом фактичних обставинах позовні вимоги в цієї частині позову є необґрунтованими, а тому в задоволенні цієї частини позову суд вважає необхідним відмовити. Вирішуючи позов таким чином, суд зазначає, що сторони не надали на адресу суду будь-яких інших доказів на підтвердження обґрунтованості позову або заперечень проти позову. Крім того, суд враховує, що позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з трудовим позовом, у зв'язку з чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн.60 коп. На підставі викладеного, ст.ст.74,75,79,83,113,116,183-1,233 КЗпП України, Закону України «Про відпустки»,

Outcome: partial