Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач у справі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків, у якому зазначив, що 26 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», відповідно до ст.ст. 512-514 ЦК України, правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») і [PERSON] було укладено кредитний договір № CM-SME200/128/2008, за умовами якого на підставі кредитних заявок Банк здійснив видачу кредитних коштів відповідачу в сумі 352409,60 доларів США. Банком позичальнику було надано два транші, 1-й транш виданий 26 березня 2008 року у сумі 229116,03 доларів США, 2-й транш виданий 01 квітня 2008 року у сумі 141442, 70 доларів США., а всього видано коштів на суму 370558,73 доларів США, з остаточною датою повернення 20 березня 2018 року. 20 липня 2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та АТ «ОТП Банк», відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦК України, було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, згідно з умовами якого Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло за кредитним договором № CM-SME200/128/2008 від 26 березня 2008 року право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором. В подальшому [PERSON] звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ТОВ «Данфіс», про розірвання кредитного договору. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 червня 2012 року позов задоволено, розірвано кредитний договір № CM-SME200/128/2008, укладений 26 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] з тих підстав, що позичальник не отримав всі визначені кредитним договором транші. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. 16 січня 2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ задоволено касаційну скаргу [PERSON], рішення апеляційного суду скасовано, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 червня 2012 року, яким позов задоволено, залишено в силі. Таким чином, банком позичальнику було здійснено видачу кредитних коштів у сумі 370558,73 доларів США. За період з 21 квітня 2008 року по 20 липня 2009 року позичальником проведено погашення кредиту у сумі 18149,13 доларів США, тобто [PERSON] не повернуто ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 352409,60 доларів США, що за курсом НБУ становить 9200877,23 грн. Оскільки [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором не виконав, кредитний договір був розірваний за рішенням суду, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», з посиланням на ст.ст. 509, 526, 610, 653 ЦК України, просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» збитки, завдані внаслідок неповернення позичальником кредитних коштів, у сумі 9200877,23 грн., а також сплачений судовий збір. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, наполягала на його задоволенні у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував у повному обсязі, пояснивши, що позивач вказує на виникнення у останнього права на стягнення збитків внаслідок розірвання кредитного договору, обґрунтовуючи свої вимоги ст. 653 ЦК України. Проте, на думку представника відповідача, позивач невірно трактує вказану норму закону, оскільки кредитний договір було розірвано у звязку з істотним порушенням умов договору саме ПАТ «ОТП Банк», тому за змістом ч. 5 ст. 653 ЦК України право вимагати відшкодування збитків виникло у [PERSON], а не у винної в розірванні кредитного договору сторони - Банку. Також представник відповідача просив суд застосувати позовну давність, надавши відповідну письмову заяву (а.с. 49-50, 75). Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до таких висновків. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 26 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», правонаступником якого, відповідно до ст.ст. 512-514 ЦК України, є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») і [PERSON] було укладено кредитний договір № CM-SME200/128/2008 (копія кредитного договору а.с. 5-10). За умовами кредитного договору на підставі кредитних заявок Банк здійснив видачу кредитних коштів відповідачу в сумі 370558,73 доларів США з остаточною датою повернення 20 березня 2018 року. Банком позичальнику було надано два транші, 1-й транш виданий 26 березня 2008 року у сумі 229116,03 доларів США, 2-й транш виданий 01 квітня 2008 року у сумі 141442, 70 доларів США., а всього видано коштів на суму 370558,73 доларів США. Кредит видавався у іноземній валюті на підставі генеральної банківської ліцензії № 191 від 08 листопада 2006 року та дозволу до неї № 191-1 від 08 листопада 2006 року (а.с. 22-23), що були надані ЗАТ «ОТП Банк» з урахуванням ст. 192 ЦК України, ст.ст. 44, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», вимог п.п. 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до п. 1.1 частини № 2 Кредитного договору, Банк надає позичальнику кредит, що визначений у частині № 1 цього Договору, а позичальник приймає кредит, зобовязується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом та виконанні всі інші зобовязання, як це вказано у цьому Договорі. 20 липня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (ЄДРПОУ 36789421) та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (ЄДРПОУ 21685166), відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦК України, було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, за умовами якого АТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло за кредитним договором № CM-SME200/128/2008 від 26 березня 2008 року право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором, тобто набуло статусу кредитора відносно [PERSON] (а.с. 27-35). В подальшому [PERSON] звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ТОВ «Данфіс», про розірвання кредитного договору. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 червня 2012 року позов задоволено, розірвано кредитний договір № CM-SME200/128/2008, укладений 26 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України у звязку з істотним порушенням Банком умов кредитного договору, а саме відмовою Банку у наданні чергового траншу кредиту, передбаченого договором (а.с. 11-13). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 вересня 2012 року рішення суду першої інстанції від 05 червня 2012 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 14-15). 16 січня 2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ задоволено касаційну скаргу [PERSON], рішення апеляційного суду скасовано, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 червня 2012 року, яким позов задоволено, залишено в силі (а.с. 16-17). Позивач посилається на те, що банком позичальнику було здійснено видачу кредитних коштів у сумі 370558,73 доларів США. За період з 21 квітня 2008 року по 20 липня 2009 року позичальником проведено погашення кредиту у сумі 18149,13 доларів США, тобто [PERSON] не повернуто ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 352409,60 доларів США, що за курсом НБУ становить 9200877,23 грн. (розрахунок а.с. 19). Правовою підставою позову позивач зазначив ч. 5 ст. 653 ЦК України, якою визначено, що якщо договір змінений або розірваний у звязку з істотним порушенням договору однією зі сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Аналізуючи вищевказану норму закону, суд приходить до висновку, що саме сторони договору можуть вимагати відшкодування збитків. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір було укладено між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], тобто позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є стороною укладеного кредитного договору, отже, не має права вимагати відшкодування збитків на підставі ч. 5 ст. 653 ЦК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, позивачем (який є фактором за договором купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 20 липня 2011 року), всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» збитків відповідачем [PERSON] на суму 352409,60 доларів США. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропустило трьохрічний строк для звернення до суду з позовними вимогами. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з розясненнями п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом порушено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене, за таких обставин не підлягають застосуванню положення ст. 257 ЦК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено у звязку з його недоведеністю. У звязку з тим, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed