Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивач у грудні місяці 2016 року звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 13300 грн 63 коп, стверджуючи, що внаслідок порушення [PERSON] трудових обовязків санаторію було спричинено матеріальну шкоду в розмірі 13300 грн 63 коп. Посилаючись на положення ст.ст.130,136 КЗпП України, на положення ст..22 ЦК України та на залишення відповідачкою без уваги досудової вимоги санаторію, позивач звернувся до суду з цими вимогами. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка позов не визнала. Представник Південного офісу Держаудитслужби позов санаторію підтримав. Суд вислухав учасників процесу, вивчив матеріали справи і встановив наступне: [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Спеціалізованим Одеським санаторієм «Салют» з 03 квітня 2000 року по 19 листопада 2015 року і працювала на посаді начальника відділу кадрів санаторію. Звільнено [PERSON] з посади з підстав, визначених ст..38 КЗпПУ. В 2015 році Державна фінансова інспекція в Одеській області ( правонаступник якої є Південний офіс Держаудитслужби) провела планову ревізію фінансово-господарської діяльності Спеціалізованого Одеського санаторію «Салют» за період з 01.05.2011 року по 31.03.2015 року. За результатами ревізії 07.07.2015 року складено акт за №041-11\\44. Відповідно до акту ДФІ в Одеській області інспекцією встановлено порушення порядку видачі матеріальної допомоги працівникам санаторію, в тому числі і на оздоровлення. Так, 49 працівників санаторію отримали зайво нараховану і виплачену їм матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі більшій ніж посадовий оклад на рік. Внаслідок допущеного порушення санаторію завдано матеріальної шкоди на загальну суму 63659,29 грн. Ревізією також встановлено, що 8 працівникам санаторію при звільненні неправильно розрахована кількість невикористаної відпустки, що також призвело до зайвого нарахування і виплати заробітної плати на загальну суму 668,11 грн. З урахуванням зайво перерахованих до державних цільових фондів та ЄСВ внесків в сумі 242,53 грн, санаторію завдано матеріальної шкоди на суму 910,64 грн. Представник позивача доводить, що [PERSON], як начальник відділу кадрів, за своїми функціональними обовязками виготовляла накази про чергові відпустки, про звільнення працівників санаторію і зобовязана була контролювати відповідність надання матеріальної допомоги на оздоровлення наказу Міністерства праці та соціальної політики України №308\\519 Про умови оплати праці працівників закладів охорони здоровя та установ соціального захисту населення, та дотримання законодавства при виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні. З урахуванням того, що [PERSON]В.» провела роботу з працівниками санаторію на отримання дозволів на відшкодування збитків з їх заробітної плати» сума відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідачки складає 13300 грн 63 коп. Відповідач, не визнаючи вимоги, доводила, що вона сумлінно і добросовісно виконувала свої обов»язки на посаді начальника відділу кадрів санаторію, що за своїми функціональними обов»язками вона не призначала і не нараховувала матеріальну допомогу на оздоровлення працівникам санаторію, що правові підстави для відшкодування шкоди, завданої санаторію, за її рахунок відсутні. Представник третьої особи Південного офісу Держаудитслужби України, підтримуючи позов санаторію, посилався на акт ревізії та на копії наказів про нарахування та виплату працівникам санаторію матеріальної допомоги на оздоровлення, на якиї міститься підпис відповідачки. Дослідивши доводи сторін по справі суд дійшов висновку, що позовні вимоги санаторію не підлягають задоволенню, тому як є безпідставними. Суд встановив і сторони в судовому засіданні визнали, що між адміністрацією санаторію і [PERSON] у період з 2000 року по 2015 рік існували трудові правовідносини і при вирішенні даного спору суд керується нормами Кодексу Законів про працю України. Відповідно до положень ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. У даному випадку суд не отримав належних і допустимих доказів щодо порушення [PERSON] покладених на неї трудових обовязків. Надана до суду посадова інструкція начальника відділу кадрів санаторію не визначає обовязку цього працівника щодо нарахувань, виплат або контролю за нарахуваннями та виплатами будь-яких грошових сум. Частина 2 ст.130 КЗпП України визначає, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Межі відшкодування зазначаються у ст.132 КЗпП України, а порядок покриття шкоди прописаний в ч.1 ст.136 КЗпП України. Позивач не надав до суду належних доказів щодо дотримання ним вимог вищевказаних норм права. Ухвалюючи дане рішення суд приймає до уваги, позивач порушив строки звернення до суду з таким позовом. Ст.233 КЗпП України встановлює строк для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної організаціям, встановлений тривалістю один рік і обчислюється цей строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Акт ревізії виготовлено в надано керівнику санаторію 07.07.2015 року, до суду санаторій позов надав 23.12.2016 року.

Outcome: dismissed