Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що відповідно до заяви б/н від 29 квітня 2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. В подальшому кредитний ліміт змінювався. Оскільки відповідачем не були виконані належним чином прийняті на себе зобов`язання за договором, станом на 9 грудня 2018 року утворилася заборгованість - 31521 грн. 16 коп., а тому просить стягнути на свою користь борг по договору та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник позивача проти позову заперечив, подав письмові пояснення в яких зазначив, що фактично позивачка сплатила банку кредит в більшій сумі ніж отримала. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 26 січня 2021 року скасовано заочне рішення та призначено справу до судового розгляду на 5 березня 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 5 березня 2021 року відкладено розгляд справи до 2 квітня 2021 року. 2 квітня 2021 року відкладено розгляд справи до 9 квітня 2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого на лікарняному. 2 квітня 2021 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог. Протокольною ухвалою головуючого від 9 квітня 2021 року в прийнятті заяви про зменшення позовних вимог відмовлено у зв`язку з тим, що розпочато розгляд справи по суті. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено під час розгляду справи, відповідно до договору № б/н від 29 квітня 2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 10). Позивач надав суду розрахунки, з яких слідує, що станом на 9 грудня 2018 року заборгованість відповідача перед банком становить 31521 грн. 16 коп., яка складається з: 1267,79 грн. - тіло кредиту; 12103,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 16172,38 грн. - нарахованої пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина). 1477,20 грн. - штраф (процентна складова). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29 квітня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів Банку Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та постанові Великої Палати Верховного суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) і не спростована позивачем при розгляді вказаної справи. До того ж як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач в односторонньому порядку збільшував розмір відсотковою ставки з 27,60% до 32,40% на рік, з 32,40% до 42,00%, що також підтверджує той факт, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо сплати відсотків. В анкеті-заяві сплата відсотків за користування кредитом, пені та штрафів не передбачена. Тому підстави для їх стягнення відсутні. Згідно виписки по картці/рахунку за період з 20 листопада 2013 року по 31 жовтня 2015 року, відповідачем було використано кредитні кошти в розмірі 11 105 грн. 45 коп. Як вбачається з розрахунку за період з 20 листопада 2013 року по 31 жовтня 2015 року, відповідачем було використано кредитні кошти в розмірі 11 105 грн. 45 коп., за період з 1 листопада 2015 року по 9 грудня 2018 року, відповідачем витрачено 15 784,71 грн.(а.с. 7-9). Всього відповідачем використано кредит на загальну суму 26 890,16 грн. В той же час згідно розрахунку заборгованості, за період з 29 листопада 2013 року по 31 жовтня 2015 року відповідачем внесено на погашення заборгованості 8 677,92 грн., за період з 1 листопада 2015 року по 9 грудня 2018 року - 21 851,73 грн. Всього 30 529,65 грн. Тобто різниця між фактично отриманою та поверненою сумою коштів, станом на 9 грудня 2018 року становить 3639,49 грн. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти були повернуті банку в повному обсязі навіть з переплатою, підстави для стягнення боргу з відповідача відсутні. Таким чином, в задоволенні позову АТ «КБ ПриватБанк» належить відмовити за необгрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed