Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач у квітні 2018 року звернувся до суду із указаним позовом, який мотивувала тим, що 01.11.2015 року її було прийнято на роботу на посаду оператора автоматичних ліній Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство «Логіка». У період роботи з 01.11.2015 року до 01.07.2016 року роботодавець ухилявся від оформлення трудових відносин, а з 01.07.2016 року трудові відносини були оформлені згідно наказу № 8К від 30.06.2016 року, про що було зроблено запис у трудовій книжці. Позивач 31.01.2018 року звільнилася з роботи за власним бажанням та на день звільнення з роботи відповідач нарахував позивачу заробітну платуза грудень 2017 року 1707 грн., за січень 2018 року 3200 грн., але не виплатив, не сплатив грошову компенсацію невикористаної щорічної відпустки за 36 днів за період з 01.07.2016 року до 31.01.2018 року в сумі 4200 грн. (2800 грн. + 1400 грн.). Позивач зверталась 15.02.2018 року до керівника Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство «Логіка» з проханням про виплату заборгованості, на що у відповідь було заявлено про неможливість виплати. 21.02.2018 року надіслала поштою заяву до керівника Охтирської місцевої прокуратури з проханням попередити роботодавця про неправомірні дії та витребувати у відповідача інформацію про наявність і розмір заборгованості стосовно позивача. Місцева прокуратура 22.02.2018 року направила звернення до Держпраці в Сумській області з проханням перевірити доводи заявника та за наявності підстав вжити заходів. За результатами перевірки складено акт про порушення та складено припис про усунення порушення. Відповідач сплатив 23.03.2018 року позивачу заробітну плату у розмірі 3000 грн. за січень 2018 року, але не сплатив за грудень 2017 року і компенсацію щорічної невикористаної відпустки (1707 грн. і 4200 грн.). Позивач 14.03.2018 року письмово зверталася до відповідача із заявою надати інформацію у формі довідки про наявність та розмір заборгованості із заробітної платі за грудень 2017 року, січень 2018 року, виплаті компенсації невикористаної щорічної відпустки за період з 01.07.2016 по 31.01.2018 року, розмір поденного середнього заробітку з 20.12.2017 року (з дня виникнення заборгованості по зарплаті) до 31.01.2018 року (дня звільнення). На день подачі заяви до суду позивачем відповіді не отримано. Посилаючись на указані обставини, уточнивши викладені у первісній позовній заяві позовні вимоги та відмовившись від вимог про стягнення заробітної плати за грудень 2017 року та компенсації за невикористану щорічну відпустку, позивач просила суд: 1) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство «Логіка» на її користьзатриману з вини відповідача без поважних причин суму компенсації за затримку розрахунку при звільненні у період часу з 31.01.2018 року по 22.03.2018 року у сумі 6438,5 грн.; 2) стягнути з відповідача компенсацію за затримку даної суми (6438,5 грн.) у період з 22.03.2018 року (дня останнього розрахунку) до 01.06.2018 року (дня першого розгляду справи в суді) (а.с.27-39,85-92). Ухвалою суду від 10.04.2018 року позовна заява була залишена без руху, встановлено строк для усунення недоліків. Позивачем 27.04.2018 року усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 07.05.2018 року була прийнята позовна заява до розгляду і відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Відповідачем 13.06.2018 подано відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 27.06.2018 року було прийнято відмову позивача від частини вимог про стягнення заробітної плати за грудень 2017 року та компенсації за невикористану щорічну відпустку, а провадження в цій частині вимог закрито. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] остаточні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник [PERSON] вважав, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні позивачу повинен бути виплачений не лише по 22.03.2018 року. Оскільки підприємство перенесло день фактичного розрахунку з дня звільнення робітника (31.01.2018) на 22.03.2018 і цим визначило цей день для виплати розрахункових коштів, то і належні до виплати суми повинні були виплачені у день фактичного розрахунку. Разом з компенсацією невикористаної відпустки необхідно було виплатити і середній заробіток за весь час затримки розрахунку, який станом на 22.03.2018 року обчислений відповідачем сумою 6438,5 грн. і відноситься до розрахункових коштів за статтею 116 КЗпП України. Оскільки ця сума 6438,5 грн. є розрахунковою, але не була сплачена від дня останньої виплати 22.03.2018 до дня першого розгляду в суді, 01.06.2018, то представник відповідача вважав, 6438,50 є заборгованістю, що не виплачена до цього часу і її неотримання позивачем має бути компенсоване середнім заробітком працівника за всі робочі дні періоду затримки по 01 червня 2018 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданніпросив задовольнити позовні вимоги на суму 6438,48 грн., а у задоволенні решти позовних вимог відмовити. Відповідно до відзиву на позовну заяву представник відповідача [PERSON] позивач звільнилася за власним бажанням 31.01.2018 року. На підприємстві було допущено затримку у виплаті заробітної платні та компенсації за невикористану відпустку, також не було своєчасно здійснено розрахунок під час звільнення позивача. Намагаючись виправити ситуацію підприємство здійснило: 1) виплатупозивачу заробітної плати в сумі 2833,60 грн. згідно відомості на виплату грошей №1 від 12.02.2018 року за грудень 2017 року, позивач отримала вказану грошову суму, про що свідчить її підпис у відповідній графі відомості; 2) виплату заробітної плати за січень 2018 року в сумі 3059 грн., яка отримана позивачем згідно відомості №1 від 01.03.2018 року; 3) у березні 2018 року позивачу була нарахована компенсація за невикористану відпустку за період з 01.07.2016 по 31.01.2018 за 24 календарних дня у сумі 2871,12 грн., (в указаний період позивач використала 14 календарних днів відпустки), яка була виплаченапісля утримання податків в сумі у розмірі 3059 грн., хоча мала бути виплачена в розмірі 2311,25, переплата склала 747,75 грн. Таким чином, представник відповідача вважав, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 22.03.2018 року. У звязку з тим, що відповідач визнає несвоєчасну виплату позивачу коштів належних при звільненні у березні 2018 року був нарахований середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за 50 календарних днів 8927 грн. (з 31.01.2018 по 22.03.2018). З указаної суми (8927 грн.) утримано податки 1740,77 грн. та зайво сплачені 22.03.2018 року при виплаті компенсації за невикористану відпустку 747,75 грн., а тому до виплати позивачу за розрахунком відповідача належить 6438,48 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягаєчастковомузадоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство «Логіка» з 01.07.2016 по 31.01.2018 року. Наказом від 31.01.2018 року №1-0000000013 [PERSON] було звільнено з посади оператора автоматичних та напівавтоматичних ліній холодної штамповки на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.13,14). Сторонами визнано, що станом на 31.01.2018 відповідач не виплатив належні при звільненні до виплати позивачу всю суму заробітної плати за грудень 2017 року та січень 2018 року, не виплатив компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Відповідно до відомостей на виплату грошей за грудень 2017 року від 12.02.2018 та за січень 2018 року № 1 від 01.03.2018 [PERSON] готівкою було виплачено 12.02.2018 року 2833,60 грн. заробітної плати за грудень 2017 року, 01.03.2018 року виплачено 3059 грн. заробітної плати за січень 2018 року (а.с.63,64). Крім того, відповідачем була нарахована сума компенсації за невикористану позивачем щорічну відпустку за 24 календарних дні за період з 01.07.2016 по 31.01.2018 року, ураховуючи те, що [PERSON] згідно з наказом від 18.04.2017 року № 16к-1 у період з 01.05.2017 по 14.05.2017 року використала 14 календарних днів щорічної відпустки (а.с.71,72). Виходячи із середнього заробітку за попередні 12 календарних місяців в сумі 119,63 грн. відповідачем нараховано за 24 календарні дні 2871,12 грн. суми компенсації за невикористану позивачем щорічну відпустку. Сума належної до виплати компенсації після утримання податків і зборів склала 2311,25 грн (а.с.73). Проте, згідно із відомістю на виплату грошей № 4 від 22.03.2018 року позивачу фактично виплачені 3059 грн. компенсації за невикористану позивачем щорічну відпустку (а.с.65). Розміри належних позивачу сум заробітної плати за грудень 2017 року, за січень 2018 року та суми компенсації за невикористану позивачем щорічну відпустку ні позивач, ні її представник не оспорили. Представник позивача [PERSON] під час судового розгляду посилався на те, що позивач вважає, що її підпис у відомості № 1 на виплату коштів за грудень 2017 року отриманий злочинним шляхом, а за січень 2018 року від 01.03.2018 року нею не виконувався, це підпис іншої особи. Судом представнику позивача було розяснено положення статей 13, 81 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, і що справжність підпису перевіряється шляхом проведення почеркознавчої експертизи, оскільки це потребує спеціальних знань. Натомість ні позивач, ні її представник клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не подали, посилаючись на намір ініціювати кримінальне провадження з цього питання, а від вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку позивач через свого представника відмовилась. Отже, виходячи з досліджених судом доказів наданих відповідачем, достовірність яких позивачем не спростована належними та допустимими доказами під час розгляду цієї справи, суд дійшов висновку, що період затримки розрахунку при звільненні відповідача з позивачем склав з 01.02.2018 по 22.03.2018. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд виходить з такого. Відповідно до статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. Пунктом 8 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Згідно з наданим відповідачем розрахунком сума середньоденного заробітку позивача за останні два місяці роботи склала 178,54 грн. ((7320 грн. (3520 грн. заробітна плата за грудень 2017 року + 3800 грн. заробітної плати за січень 2018 року) : 41 робочий день (20 робочих днів у грудні 2017 року + 21 робочий день у січні 2018 року)) (а.с.70). Сума нарахованого до виплати відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по 22.03.2018 року за 50 календарних днів склала 8927 грн. (178,54 грн. х 50 кал. днів). Після утримання податку на доходи (1606,86 грн.) та військового збору (133,91 грн.), а також суми зайво сплаченої компенсації за невикористану відпустку 747,75 грн., відповідач вважав, що підлягає виплаті позивачу 6438,48 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.70). Указана сума 6438,48 грн. згідно з відомістю на виплату готівки за березень 2018 року № 8 позивачу не виплачена до цього часу, а є задепонованою з 16.04.2018 року (а.с.66). Суд вважає, що відповідачем неправильно визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON], оскільки відповідач помножив суму середньоденного заробітку на кількість календарних днів у розрахунковому періоді, проте відповідно до абзацу 2 пункту 8 Порядку загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку повинна визначатись шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. У розрахунковому періоді (період затримки розрахунку з 01.02.2018 по 22.03.2018 року) кількість робочих днів складає 35 (у лютому 2018 року - 20 робочих днів, у березні 2018 року - 15 робочих днів (з 01 по 22 березня 2018)). Отже, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що має бути виплачена відповідачем позивачу складає 6248,90 грн. (178,54 грн. х 35 робочих днів). При цьому з указаної суми при виплаті підлягають утриманню податок та інші обов'язкові платежі. Крім того, суд вважає, що відповідач безпідставно зменшує суму середнього заробіткуза час затримки розрахунку при звільненні, належну до виплати позивачу, на суму зайво сплаченої компенсації за невикористану відпустку 747,75 грн., оскільки це суперечить положенням статті 1215 ЦК України, згідно з якою не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідачем не доведено, що виплата суми зайво сплаченої компенсації за невикористану відпустку 747,75 грн. відбулась внаслідок розрахункової помилки, оскільки відповідач подав докази правильного розрахунку з самого початку суми компенсації за невикористану відпустку в розмірі 2871,12 грн. (сума не зменшена на податки), а також відповідач не довів, що така зайва виплата відбулась через недобросовісність з боку позивача. Поряд з цим, позивач просила стягнути на її користь суму середнього заробітку і за період після 22.03.2018 року по 01.06.2018 року, яка на її думку повинна бути нарахована на суму середнього заробітку нараховану відповідачем в сумі 6438,48 грн. за затримку розрахунку при звільненні за період з 31.01.2018 по 22.03.2018 року. Указана вимога не підлягає задоволенню, оскільки виходячи з положень статей 116, 117 КЗпП Українисередній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні обчислюється лише по день фактичного розрахунку, який як установлено судом відбувся 22.03.2018 року, і стосується затримки сум, які належать працівнику від підприємства, установи організації на день звільнення. КЗпП України не передбачає підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні. Такі вимоги позивача ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень статей 116,117 КЗпП України, а тому є необґрунтованими. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд виходить з таких мотивів. Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від оплати судового збору, а тому виходячи з положень частини 6 статті 141 ЦПК України сума судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Ураховуючи, що позивач в остаточно визначених позовних вимогах визначила суму середнього заробітку, яку просить стягнути з відповідача лише за період з 31.01.2018 по 22.03.2018, а за період з 22.03.2018 по 01.06.2018 року не визначила таку суму середнього заробітку, що унеможливлює визначення судом загальної ціни позову та визначення вимоги пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову, а тому з відповідача на користь держави слід стягнути половину суми належної до сплати суми судового збору 704,80 грн. з вимоги майнового характеру, тобто у розмірі 352,40 грн., що узгоджується з розясненнями, викладеними у пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10. На підставі викладеного та

Outcome: partial