Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Представник [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в інтересах [PERSON] в якій вказує, що останній на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га та будинковолодіння по [ADDRESS] , яке складається із житлового будинку літ. «А» загальною площею 74,80 кв.м, в тому числі житловою - 32,1 кв.м, сараю літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Г», погребу літ. «Д», вбиральні літ. «Е», криниці І, огорожі №1-3. Земельна ділянка загальною площею 0,0558 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд перебуває у її користуванні на підставі договору оренди землі від 21.05.2014 року. Крім того, у її користуванні є земельна ділянка, на якій знаходиться належна їй на праві власності господарська будівля - а саме сарай літ. «Б» та яка огороджена огорожею №3, яка також належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2001 року. Позивачу стало відомо, що, рішенням Чернівецької міської ради від 23.05.2019 року [PERSON] , як члену загиблого учасника бойових дій, надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га у власність, за адресою [ADDRESS] . Тобто, відповідачу надано дозвіл на складання проекту відведення на ту земельну ділянку, на якій розташовано належне позивачу на праві власності нерухоме майно. В подальшому, рішенням Чернівецької міської ради від 11.06.2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі безоплатно у власність земельної ділянки за вказаною адресою [PERSON] . Вважає, що рішення міської ради від 23.05.2019р. №1703 та від 11.06.2020р. №2213 є незаконними та підлягають скасуванню у зв`язку із тим, що на вказаній земельній ділянці, яка передана у власність [PERSON] розташоване належне [PERSON] на праві власності нерухоме майно, а саме - сарай літ. «Б» та огорожа №3. Також зазначає, що відповідач та її чоловік вже використали своє право на отримання земельної ділянки, як члени сім`ї загиблого учасника антитерористичної операції та загалом отримали безоплатно у власність три земельних ділянки, всупереч дозволеній одній, двічі використавши своє право на безоплатну приватизацію. Окрім того зазначає, що [PERSON] відчужила земельну ділянку, яка є предметом спору, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.06.2020 року на користь [PERSON] . Враховуючи викладене та заяву про збільшення розміру позовних вимог, просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати незаконним та скасувати пункт 1.4 рішення 69 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 23.05.2019 р. №1703 щодо надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га на [ADDRESS] для будівництва та житлового будинку, господарських будівель і споруд; - визнати незаконним та скасувати пункт 52 рішення 78 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 11.06.2020р. №2213 щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі [PERSON] безоплатно земельної ділянки площею 0,1000 га на [ADDRESS] для будівництва та житлового будинку, господарських будівель і споруд; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.06.2020 року про продаж земельної ділянки площею 0,1000 га на [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7310136900:47:002:0190, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 2109592773101, дата державної реєстрації 26.06.2020р. Представник Чернівецької міської ради надіслав до суду відзив на позов в якому зазначає, що посилання позивача про\~ те, що відповідач вже використав своє право на безоплатну приватизацію не відповідає дійсності, оскільки не підтверджені достовірними доказами. Разом із тим, позивач стверджує, що на земельній ділянці, яка передана у власність [PERSON] , знаходиться нерухоме майно, а саме сарай літ. «Б» та огорожа №3, яка наче б то належить на праві власності позивачу. За результатами перевірки головним управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області дотримання вимог земельного законодавства встановлено, що [PERSON] самовільно зайняла та використовує частину земельної ділянки шляхом встановлення бетонного фундаменту на якому знаходяться споруда невідомого призначення. Також, як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, інформація щодо господарських будівель і споруд по [ADDRESS] відсутня. Підсумовуючи викладене вважають, що прийнятим рішенням щодо надання земельної ділянки громадянці [PERSON] , не порушено прав та інтересів позивача по справі, а тому необхідним є відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача надіслала до суду відзив у справі в якому зазначає, що нею отримано копії землевпорядної документації виготовленої у 2007 році на земельні ділянки по [ADDRESS] . З вказаної документації вбачається, що під час безоплатної приватизації земельної ділянки [PERSON] зокрема подані документи: схематичний план інвентаризаційної справи будинковолодіння [ADDRESS] та свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 07.02.2001р. На підставі цих документів Чернівецькою міською радою прийнято рішення №352 від 12.07.2007 та додаток №1 до нього, в якому зазначається, що за будинковолодінням [ADDRESS] закріплено земельну ділянку площею 0,1673 га, з якої 0,1000га передається у власність і 0,0558га в оренду для ведення городництва до 15.11.2011 року. Звертає увагу на те, що на схемі інвентаризаційної справи будинковолодіння [ADDRESS] , станом на 2007 рік сарай літ. «Б» розташований з лівого боку від житлового будинку відносно [ADDRESS] , а огороджена огорожею територія зі сторони [ADDRESS] складає 51,85 м, що практично відповідає стороні приватизованої земельної ділянки [PERSON] згідно плану меж земельної ділянки зображеного на звороті Державного акту від 05.09.2007 року, виданого [PERSON] , в розмірі 49,47 м. Також, згідно схематичного плану інвентаризаційної справи будинковолодіння [ADDRESS] , що знаходиться у складі землевпорядної документації, з права від будинковолодіння [PERSON] встановлено скорочений напис «Своб. уч-к» від російською «Свободный участок» - «Вільна ділянка». Отже, станом на 2007 рік зправа від будинковолодіння [ADDRESS] сусідня земельна ділянка була вільна і не входила до володіння [PERSON] . В подальшому саме ця вільна ділянка була надана [PERSON] рішенням Чернівецької міської ради від 23.05.2019 №1703 п.1.4 та їй присвоєно адресу [ADDRESS] . Отримавши документи, що суперечить технічній документації та державному акту самої ж позивачки в частині площ та конфігурації наданої їй ділянки та в частині розташування та року забудови господарських споруд,\~ [PERSON] намагається створити ілюзію порушення своїх прав, на захист яких звернулась з даним позовом до суду. Викладені вище обставини свідчать про відсутність порушених прав у позивачки, відповідно вимоги щодо визнання незаконними та скасування спірних рішень Чернівецької міської ради а також визнання договору купівлі-продажу не дійсним -\~ задоволенню не підлягають. У відповіді на відзиви, представник позивача вказує, що з позицією представника Чернівецької міської ради категорично не погоджуються, оскільки своїм листом від 08.07.2020р. №215 Коровійська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області, отриманий на адвокатський запит, чітко повідомила, що відповідач [PERSON] використала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)» згідно з рішенням Коровійської сільської ради X сесії IV скликання від 26.12.2003р. №109-10/2003, а тому їй не могло бути передано безоплатно у власність спірну земельну ділянку. Окрім того, в технічній документації зі складання державного акта на право власності земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та виготовлення договору оренди земельної ділянки для ведення городництва за межами «червоних» ліній міститься кадастровий план земельної ділянки площею 0,4327 га попереднього погодження щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки [PERSON] . Тобто, підтверджується факт користування Позивачем станом на 2007 рік земельною ділянкою площею 0,4327 га. Враховуючи той факт, що Чернівецькою міською радою було передано у власність Відповідачу земельну ділянку, якою вона користувалася та на якій знаходиться належне їй на праві власності нерухоме майно, вона змушена була звернутися до сертифікованого інвентаризатора для проведення інвентаризації свого будинковолодіння для підтвердження порушення їй прав прийнятими оскаржуваними рішеннями міської ради. Крім того, факт того, що сарай літ. «Б» є самочинним, спростовується листом Інспекції архітектурно-будівельного контролю від 20.08.2019р. за №265/18-01/12, в якому зазначено, що [PERSON] влаштовано тимчасову споруду невідомого призначення та направлено цей лист Інспекцією до Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області. Так, Управлінням контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області було проведено перевірку та встановлено самовільне зайняття земельної ділянки [PERSON] , оскільки в неї дійсно відсутні правовстановлюючі документи на цю земельну ділянку, проте вона нею користується та на ній знаходиться належне їй на праві власності майно, що автоматично породжує її право користуватися цією земельною ділянкою. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 24.11.2020 року, ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці\~ провадження у справі було відкрито. 14.12.2020 року було залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 02.03.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про виключення із числа доказів відмовлено, підготовче провадження закрито\~ та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні адвокат\~ Пустовіт І.Я., яка діє в інтересах [PERSON] надали пояснення аналогічні викладеним у позові, клопотанні про збільшенні позовних вимог та у відповіді на відзиви. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник Чернівецької міської ради надав у судовому засіданні пояснення аналогічні письмовим та просив відмовивти у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача адвокат Зімніцька О.О. також у судовому засіданні надала пояснення аналогічні відзиву на позов та просила відмовити у позовних вимогах. Суд, вивчивши позовну заяву, встановивши належність, допустимість та достовірність доказів, які мають значення для правильного вирішення справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, приходить до висновку про необґрунтованість позову та необхідність відмовити у його задоволенні з наступних підстав. Із дослідженого обсягу письмових доказів було встановлено, що [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2001р., зареєстрованого в реєстрі за №529, яке також зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації, на праві власності належить будинковолодіння по [ADDRESS] , яке вона отримала після смерті свого чоловіка. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2001р., зареєстрованого в реєстрі за №529, яке також зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації, на земельній ділянці по [ADDRESS] розташовано житловий будинок літ. А деревяний, житловою площею 32.10 кв.м., сараї літ Б, В, Г, погріб лід Д, вбиральня літ Е, криниця 1, огорожа № 1-3.\~ Оцінка майна була проведена на підставі довідки-характеристики ЧДОБТІ № 4340 від 30.11.2000 року, яка також міститься у матеріалах справи. Разом із тим, матеріали справи не містять інших правовстановлюючих документів на будинковолодіння (свідоцтво, витяг з єдиного державного реєстру, тощо), які б могли підтверджувати право власності [PERSON] на будь-який інший обсяг нерухомого майна за вказаною адресою. Таким чином [PERSON] є власником виключно того обсягу нерухомого майна, межі, перелік, обсяг та розмір якого встановлено свідоцтвом про право на спадщину, виданого на підставі технічної документації. Як вбачається із витягу з рішення ЧМР Vскликання № 12.07.2007 року № 352 та додатку № 1 до нього, було затверджено матеріали інвентаризації земельних ділянок та передано [PERSON] у власність земельні ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] , а також у оренду земельну ділянку площею 0, 0558 за тією ж адресою, для ведення городництва, до 15.11.2011 року. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.09.2007 року, серії ЯД №123875, [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,1000 га на [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7310136900:47:002:0024. У подальшому, як це видно із договору оренди землі № 8918 від 21.05.2014 року, укладеного на підставі рішення 49 сесії ЧМР VI скликання від 28.04.2014 року № 1188, [PERSON] було передано у оплатну строкову оренду земельну ділянку площею 0,0558 га, кадастровий номер 7310136900:47:002:0025, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Право оренди було зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 30.07.2014р., індексний номер витягу 24915420. Разом із тим, строк дії договору, який було укладено на 5 років, закінчився 21.05.2019 року. Таким чином, із досліджених судом доказів може бути встановлено, що [PERSON] володіє (володіла) наступним обсягом правомочностей щодо спірного нерухомого майна: є власником земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7310136900:47:002:0024; є власником будинковолодіння по [ADDRESS] , яке складається із житлового будинку літ. А деревяний, житловою площею 32.10 кв.м., сараї літ Б, В, Г, погріб літ Д, вбиральня літ Е, криниця 1, огорожа № 1-3.\~ до 21.05.2019 року була орендарем земельної ділянки площею 0,0558 га, кадастровий номер 7310136900:47:002:0025, по [ADDRESS] . Судом також встановлено, що у 2019 року, відповідач [PERSON] звернулась до координаційного центру з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради на рахунок взяття її на облік громадян для виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку як члена родини загиблого учасника АТО на Сході України. Розглянувши дане питання, було рекомендовано взяти її на облік для виділення земельної ділянки, про що зазначено у протоколі засідання вказаного координаційного центру №33 від 30.08.2018 року. В подальшому, оскаржуваним рішенням Чернівецької міської ради від 23.05.2019 року за №1703, [PERSON] , як члену загиблого учасника бойових дій, надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га у власність із земель запасу міста для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , поряд з будинковолодінням [ADDRESS] , присвоїно земельній ділянці поштову адресу [ADDRESS] . Позивач зазначає, що коли\~ їй стало відомо про прийняття міською радою рішення від 23.05.2019р. №1703 щодо надання дозволу [PERSON] на складання проекту відведення земельної ділянки у власність, вона звернулася із зверненням до міської ради, в якому повідомила, що цим рішенням порушуються її права. Разом із тим, у матеріалах справи відсутні письмові докази на підтвердження змісту такого звернення. Незважаючи на це, дана обставина ніким не оспорюється, а тому доведенню не підлягає. Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради листом від 21.11.2019р. №Г-5121/0-04/01 [PERSON] було повідомлено, що рішенням Чернівецької міської ради від 31.10.2019р. №1912 пункт 28 проекту рішення міської ради стосовно затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки на [ADDRESS] знято на довивчення та направлено на розгляд постійної комісії з питань земельних відносин, архітектури та будівництва Чернівецької міської ради. У подальшому, листом від 28.02.2020р. №Г-5121/0-04/01 [PERSON] було повідомлено, що станом на 28.02.2020 року відсутні пропозиції постійної комісії з питань земельних відносин, архітектури та будівництва Чернівецької міської ради стосовно затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки на [ADDRESS] . Оспорюваним рішенням Чернівецької міської ради від 11.06.2020 року №2213 вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі безоплатно у власність земельної ділянки [PERSON] за адресою [ADDRESS] , площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7310136900:47:002:0190. Позивач зазначає, що вказане рішення є незаконним, оскільки [PERSON] передано у власність земельну ділянку, яка фактично вилучена із приватної власності [PERSON] , оскільки на цій земельній ділянці знаходиться належне їй майно у вигляді сараю сарай літ. «Б» та огорожі №3 та відведена земельна ділянка є її приватною власністю. З такими твердженнями позивача погодитись не можна у зв`язку із наступним. Право приватної власності гарантується кожному громадянину України та є непорушним, що чітко визначено Конституцією України та Цивільним кодексом України. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами статті 316 Цивільного кодексу У країни правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) чинне законодавство відносить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (далі - ЗК) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші, об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності, зокрема, на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Так, згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною 1 статті 122 ЗК України передбачено, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно із статтею 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 120 Земельного кодексу України також передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Статтею 73 вказаного Закону встановлено обов`язковість актів і законних вимог органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. За приписами частини 2 статті 19 Конституції України та частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324 Цивільного кодексу України земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Згідно статті 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 80, 83, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи. через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Відповідно до частини 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними у судовому порядку. Відповідно до статті 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналогічні приписи містить стаття 21 Цивільного кодексу України, згідно яких суд скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Як було встановлено вище, [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 7310136900:47:002:0024. З 21.05.2019 року\~ [PERSON] не володіє жодним обсягом правомочностей стосовно земельної ділянки площею 0,0558 га, кадастровий номер 7310136900:47:002:0025, по [ADDRESS] . Відсутні у неї і правомочності стосовно сусідніх чи суміжних земельних ділянок. Таким чином, захисту у судовому порядку може підлягати виключно право позивача стосовно земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,1000 га, з кадастровим номером 7310136900:47:002:0024, яке належить позивачу на праві приватної власності. Разом із тим, [PERSON] зазначає, що відведена [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 7310136900:47:002:0190 по [ADDRESS] також належить до її приватної власності за принципом «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею). Оскільки на ній розташоване нерухоме майно (сарай літ.Б та огорожа), яке є її власністю, значить право власності на земельну ділянку також перейшло до неї. На підтвердження своєї позиції, [PERSON] долучила до матеріалів справи виготовлений на її замовлення технічний паспорт на будинковолодіння по [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту, до складу будинковолодіння входить житловий будинок літ. А, площею 74,8 кв. м. житловою площею 32.10 кв.м., сараї літ Б, В, Г, погріб літ. Д, вбиральня літ Е, криниця І, ворота 1, огорожа № 1-3.\~ Разом із тим на схемі розташування будівель та споруд визначено межі земельної ділянки, на якому знаходиться будинковолодіння. Зазначено, що довжина земельної ділянки, яка межує із [ADDRESS] становить 77,95 метрів. Довжина земельної ділянки від [ADDRESS] (лінія, яка на схемі зправа проходить вертикано вверх) становить 63,45 мертів. Довжина земельної ділянки, із протилежного боку від [ADDRESS] (лінія, яка на схемі проходить горизонтально зправа на ліво) становить 65,64 метри. Довжина земельної ділянки від [ADDRESS] (лінія, яка на схемі зліва проходить вертикано вверх) становить у сумі 54,41 (17,06 + 37,35) мертів. Окрім того, роком побудови сараю літ Б зазначено 1991 рік. Вказаний сарай, на схемі, розташовується зправа від житлового будинку. Судом встановлено, що з метою складання державного акту на право власності на земельну ділянку, а також договору оренди на земельні ділянки по [ADDRESS] , [PERSON] у 2007 року було замовлено виготовлення технічної документації. Відповідно до технічної документації, станом на 29.07.1955 року, конфігурації та розмір земельної ділянки по [ADDRESS] відрізнялись від тієї, яка існує зараз. Разом із тим, на схемі відображено розташування господарських споруд, зокрема відображено розташування сараю (літ. Б), який знаходиться на схемі ліворуч від житлового будинку у один ряд із іншими сараями (В,Г,Д). Окрім того, зправа від земельної ділянки, яка перебувала у користуванні [PERSON] міститься напис «Своб. уч-к» від російською «Свободный участок» - «Вільна ділянка». Технічна документація містить також кадастрові плани земельних ділянок із кадастровими номерами 7310136900:47:002:0024 та 7310136900:47:002:0025, тобто тих, які в подальшому перейшли у власніть та у користування до [PERSON] . Так, згідно кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером 7310136900:47:002:0024 (яка в даний час перебуває у власності [PERSON] ) її межі є наступними: від літери А до літ Б (57,86 метрів) - землі у користуванні [PERSON] ), від літери Б до літ В (33,51 метрів) (межа із земельною ділянкою, яка була виділена [PERSON] ) землі запасу міста, від літери В до літ Г (49,47 метрів) землі загального користування [ADDRESS] , від літери Г до літ А (2,20 метрів) - землі загального користування [ADDRESS] . Аналогіні відомості містяться і у\~ державному акті на право власності на вказану земельну ділянку. На кадастровому плані відображено також розташування будівель та споруд, однак з правого боку від житлового будинку розміщення будь яких споруд не вказано. Таким чином, станом на 2007 рік, сараю літ. Б, який би розміщувався на схемі зправа від житлового будинку, не існувало. Розміщення сараю літ. Б візуалізується також у абрисі інвентаризаційної справи, де його місце розташування зафіксовано ще у 1975 році. Так, із постанови адміністративної комісії при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради від 22.05.2020 року встановлено, що [PERSON] самовільно, без відповідних дозвільних документів, розмістила малу архітектурну форму по [ADDRESS] , чим порушила правила благоустрою м. Чернівці. Провадження у справі було закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків для притягнення особи до адміністративної відповідальності. Разом із тим, із листа інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради від 20.08.2019 року №265/18-01/12, в ході позапланової перевірки щодо дотримання [PERSON] вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів, правил вбачається, що виїздом на [ADDRESS] виявлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136900:47:002:0190, яка межує із земельною ділянкою\~ [PERSON] , знаходиться тимчасова споруда невідомого призначення розміром 6,0 на 4,0 метрів, влаштована [PERSON] . Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 27.09.2019 року № 475-ДК/457/АП/09/01-19 встановлено, що [PERSON] самовільно зайняла та використовує частину земельної ділянки з кадастровим номером 7310136900:47:002:0190 по [ADDRESS] , яка належить до земель запасу міста, шляхом встановлення бетонного фундаменту на якому знаходиться споруда невідомого походження, чим порушила вимоги ст. 125, 126 ЗК України. Того ж дня, стосовно [PERSON] \~ було складено протокол про адміністративне правопорушення № 475-ДК /0176П/07/01-19 та припис № 475-ДК /0178П/03/01-19, яким [PERSON] зобов`язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. 03.10.2020 року, [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 125, 126, 211 ЗК України за вищевказані порушення та накладено адміністративне стягнення. Окрім того, ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області було направлено лист до Чернівецької місцевої прокуратури у зв`язку із несплатою [PERSON] розміру матеріальної шкоди, завданої нею самовільним зайняттям вищевказаної земельної ділянки, у якому повідомлено вказані факти за запропоновано застосувати до останньої передбачені законодавством заходи з метою примусового стягнення розміру завданої шкоди та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Таким чином, сарай літ.Б, на який зсилається позивач, як на свою приватну власність, є самочинно розміщеним об`єктом, а тому не належить до об`єктів нерухомого майна, на яке розповсюджується право власності [PERSON] . Окрім того, він знаходиться на земельній ділянці, яка не належить [PERSON] . Статтями 79-81 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи докази у справі, суд вважає відхилити письмовий доказ у вигляді технічного паспорту на будинковолодіння по [ADDRESS] , виготовлений ФОП [PERSON] , оскільки він є недостовірним доказом у розумінні ст. 79 ЦПК України. Недостовірною та хибною є схема розташування будівель та споруд де зображено розташування сараю літ. Б зправа від житлового будинку, а також відомості про рік його побудови (1991 рік). Судом встановлено, що станом на 2007 рік, будь-яких будівель чи споруд, які б знаходились на схемі\~ праворуч від житлового будинку не існувало. Окрім того, на схемі визначено межі земельної ділянки, на якому розміщено будинковолодіння. Його розміри складають 77,95 м\~ - довжина земельної ділянки, яка межує із [ADDRESS] - довжина земельної ділянки від [ADDRESS] (лінія, яка на схемі зправа проходить вертикано вверх), 65,64 мертів - довжина земельної ділянки, із протилежного боку від [ADDRESS] (лінія, яка на схемі проходить горизонтально зправа на ліво) та 54,41 (17,06+37,35) - довжина земельної ділянки від [ADDRESS] (лінія, яка на схемі зліва проходить вертикано вверх). Такі розміри земельної ділянки не відповідають розмірам земельної ділянки із кадастровим номером 7310136900:47:002:0024, який перебуває у власності [PERSON] . Співставивши розміри трьох земельних ділянок, описаних вище, можна дійти висновку, що контури та розміри розміщеної на схемі земельної ділянки вміщають у себе три окремих земельних ділянки, дві з яких (7310136900:47:002:0190 та 7310136900:47:002:0024) не належать [PERSON] ані на праві власності, ані на праві користування. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 1 ст. 264 ЦПК України передбачає, що під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: - чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; Частиною 4 ст. 260 ЦПК України визначено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: - фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; - докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; - чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Оскільки правом на звернення до\~ суду\~ за\~ захистом\~ наділена особа\~ в разі порушення,\~ невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів,\~ суд повинен встановити,\~ чи були\~ порушені,\~ невизнані або оспорені права,\~ свободи чи інтереси\~ цих\~ осіб,\~ а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови,\~ що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в\~ правах (абз. 10 п. 9). Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорювані рішення органу місцевого самоврядування порушують (зачіпають) її права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Позивач повинен довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, підтвердити, що її права та законні інтереси порушені оспорюваними рішеннями органу місцевого самоврядування і в результаті їх скасування, її права будуть захищені та поновлені. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Дослідивши докази, які необхідні для надання оцінки наявності чи відсутності порушеного права позивача, суд прийшов до таких висновків. Як було встановлено вище, [PERSON] є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,1000 га з кадастровим номером 7310136900:47:002:0024. Оскаржуваними рішеннями Чернівецької міської ради №1703 від 23.05.2019 року та №2213 від 11.06.2020 року [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки та, у подальшому, затверджено такий проект щодо земельної ділянки площею 0,1000 га на [ADDRESS] , кадастровий номер 7310136900:47:002:0190. В результаті, [PERSON] стала власником вказаної земельної ділянки та в подальшому відчужила її на користь [PERSON] . Оцінюючи посилання позивача про порушення її права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7310136900:47:002:0190, яка була виділена у власність [PERSON] варто зауважити, що дана земельна ділянка ніколи не знаходилась у власності [PERSON] чи у її титульному користуванні. Земельна ділянка належала до земель запасу міста та стосовно неї між [PERSON] та ЧМР не укладались будь-які правочини. Позивачем також не надано доказів про те, що вона зверталась до органу місцевого самоврядування із заявою про виділення їй у власність чи користування вказаної земельної ділянки, у зв`язку із чим міг виникнути спір з приводу її виділення (переважно перед позивачем) іншій особі. Позивачем також не доведено, що на вказаній земельній ділянці розміщено її нерухоме майно. Натомість тимчасова споруда, яка знаходиться на ній, зведена [PERSON] самовільно без будь-яких на те правових підстав. Судом не виключається та обставина, що тривалий час [PERSON] самовільно використовувала вказану земельну ділянку у власних господарських цілях. Разом із тим, позивачем не було укладено правочинів щодо неї із Чернівецькою міською радою. Посилання [PERSON] про порушення її права власності на вказану земельну ділянку є хибними та не підтверджуються зібраними у справі доказами. Доводи позивача не містять реального правового обґрунтування порушення її прав, а свідчать, скоріше, про незгоду позивача із таким станом речей, обґрунтовану зміною її звичних можливостей самовільного користування земельною ділянкою, звуження її усталених з часом можливостей щодо господарювання, що не є тотожним порушенню права. Таким чином, судом не встановлено порушення прав [PERSON] з боку [PERSON] та Чернівецької міської ради та підстав для їх поновлення. Відсутність порушеного права, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Враховуючи те, що встановлення відсутності порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, суд не вдається до перевірки правомірності дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування при прийнятті оспорюваних рішень на їх відповідність вимогам законодавства, а також перевірки обставин та фактів незаконності надання [PERSON] земельної ділянки, на які посилається [PERSON] у своєму позові. Аналогічно, суд не досліджує обставини правомірності укладення правочину стосовно вказаної земельної ділянки між відповідачами. За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність порушених прав позивача, а як наслідок і необхідність їх поновлення із застосуванням способів передбачених матеріальним законом, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed