Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивач у січні 2017 року звернувся до суду з позовом та, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 418 000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та ТОВ «АНТ Україна» в особі генерального директора [PERSON] було укладено договір поставки №21-05-15 від 21.05.2015, відповідно до якого та специфікації, яка є невід`ємною частиною даного договору, ТОВ «АНТ Україна» зобов`язувалося виготовити комплект дерев`яного будинку, доставити та змонтувати його за адресою: [ADDRESS] . В момент заключення договору [PERSON] повідомив, що йому необхідна вся сума коштів, передбачена договором, щоб закупити матеріали по старим цінам, так як ціни постійно збільшувались, а також додатково гроші на доставку, у зв`язку з чим, 21.05.2015 позивачем особисто в офісі ТОВ «АНТ Україна» за адресою: с. Сошників, вул. Іванова, 3, було надано [PERSON] як фізичній особі грошові кошти в сумі 418 000 грн., про отримання яких останній написав розписку. Також відповідач запевнив його в тому, що в погоджені строки всі роботи по виготовленню комплекту дерев`яного будинку будуть завершені та виконані в повному обсязі. Позивач посилався на те, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути кошти, однак, останній ігнорує його телефонні дзвінки та всіляко уникає зустрічей та розмов. До обіцяної дати комплект дерев`яного будинку не був виготовлений, отримані кошти не повернуті, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач набув майно, яке йому належить та зберігає (користується грошовими коштами) у себе без достатньої правової підстави. Вказує на те, що під час та після написання розписки між сторонами не виникли будь-які договірні правовідносини, а також відповідачем не надано доказів на підтвердження існування правових підстав утримання у себе грошових коштів, а тому просить задовольнити зазначений позов. Ухвалою судді від 02.02.2017 у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 11.10.2018 до участі у справі залучено третю особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНТ Україна». У судове засідання 05.06.2019 позивач не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Також його представник надав додаткові пояснення, в яких зазначив, згідно умов договору поставки №21-05-15, його ціна складає 407 250 грн., поставка комплекту дерев`яного будинку мала бути здійснена за місцезнаходженням виконавця, обов`язок якого вважається виконаним з моменту прийняття замовником виготовленого та поставленого комплекту дерев`яного будинку, що оформлюється актом приймання-передачі. В п.п. 4.1., 4.2., 4.3.1. договору ,сторони визначили порядок розрахунків, згідно з яким обов`язок замовника по здійсненню платежів вважається виконаним у момент зарахування коштів в сумі 407 250 грн. на рахунок виконавця (продавця) на підставі виставленого ним рахунку. 21.05.2015 відповідач, як фізична особа, отримав від позивача кошти в розмірі 418 000 грн. для закупівлі матеріалів, про що складено розписку. Посилаючись на ст. 1212 ЦК України, вважає позов обґрунтованим та просить його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не ставив. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи. Врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судом встановлено, що між [PERSON] (замовник) та ТОВ «АНТ Україна» в особі генерального директора Болькіна О.Г. (виконавець) було укладено договір поставки №21-05-15 від 21.05.2015, відповідно до якого та специфікації, яка є невід`ємною частиною даного договору, ТОВ «АНТ Україна» зобов`язувалося виготовити комплект дерев`яного будинку, доставити та змонтувати його за адресою: [ADDRESS] . Ціна договору складає 407 250,00 грн. У п.п. 4.1., 4.2., 4.3.1. договору сторони визначили порядок розрахунків, згідно з яким обов`язок замовника по здійсненню платежів вважається виконаним у момент зарахування коштів в сумі 407 250 грн. на рахунок виконавця (продавця) на підставі виставленого ним рахунку. З матеріалів справи вбачається, що 21.05.2015 [PERSON] отримав від [PERSON] кошти у розмірі 418 000 грн., що підтверджується розпискою [PERSON] від 21.05.2015. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути кошти, однак, останні проігноровані відповідачем, до обіцяної дати комплект дерев`яного будинку не був виготовлений, отримані кошти не повернуті, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач набув майно, яке йому належить та зберігає (користується грошовими коштами) у себе без достатньої правової підстави. З огляду на наведене, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просить стягнути з відповідача на свою користь кошти у розмірі 418 000 грн., на що суд зазначає наступне. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14 які, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, мають враховуватися судом. Правило п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК є найбільш складним для правозастосування. Необхідність у поверненні виконаного однією із сторін договору виникає у разі дострокового припинення договору (до його повного виконання). Якщо одна сторона своє зобов`язання до цього належно виконала, таке виконання втрачає правову підставу. У випадках коли положеннями законодавства про окремі види зобов`язань передбачено обов`язок повернути отримане на виконання зобов`язання у зв`язку з достроковим припиненням зустрічного зобов`язання, повернення отриманого регулюється нормами інституту, що поширюються на відповідні зобов`язальні правовідносини. Якщо відповідний правовий інститут не містить таких норм, повернення виконаного здійснюється відповідно до норм інституту набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Застосуванню цих норм при зміні або розірванні договору не перешкоджає ч. 4 ст. 553 ЦК. У цій частині визначається, що сторона договору не має права вимагати повернення того, що було виконане сторонами за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Дійсно, право вимагати повернення виконаного надається не стороні договору, а суб`єкту, який уже втратив статус сторони договору. Аналогічно й обов`язок повернення несе не сторона договору, а суб`єкт, який мав такий статус у минулому. Так, розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] для закупівлі матеріалів 418 000 грн. не є в розумінні норм закону договором позики, однак, суд її розцінює як підтвердження отримання відповідачем [PERSON] коштів з метою виконання договору поставки, таким чином суд вбачає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача зазначені кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст. 712 ЦК УКраїни за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб. У свою чергу главою 71 ЦК України врегульовано позику, кредит, банківський вклад. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-63 цс13 від 19 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Разом з тим, розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] 418 000 грн., не є в розумінні норм закону договором позики, однак, суд її розцінює як визнання відповідачем [PERSON] отримання від позивача коштів, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, відзиву також не подано, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved