Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Позивач у березні 2016 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що 28.03.2013 року на автодорозі Н-12 Суми-Полтава, автомобілем під керуванням відповідача, було спричинено дорожньо-транспортну пригоду, у результаті якої автомобіль [NUMBER], застрахований позивачем, що належить ПрАТ «Крафт Фудз Україна», під керуванням водія [PERSON] отримав механічні ушкодження. Постановою Тростянецького районного суду Сумської області від 04.04.2013 року винним в указаній дорожній пригоді визнано відповідача. Позивачем ДТП визнано страховою подією, з настанням якої виникає обовязок страховика виплатити страхове відшкодування. Для визначення розміру матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові застрахованого автомобіля, було складено звіт № 442-04-13 від 20 травня 2013 року, відповідно до якого матеріальний збиток, заподіяний власникові автомобіля [NUMBER], складає: 35\~926 грн. 82 коп. На умовах договору страхування позивачем було виплачено страхове відшкодування у розмірі 30\~293 грн. 59 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №6195 від 03 червня 2013 року, №6350 від 05 червня 2013 року. Посилаючись на указані обставини та на те, що до нього після виплати страхового відшкодування перейшло право зворотної вимоги у порядку регресу, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 30\~293 грн. 59 коп., а також судовий збір у розмірі 1\~378 грн. 00 коп. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.140). Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свої заперечення представник відповідача мотивував тим, що на його думку у страховика не виникає права вимоги, яке має регресний характер, а до останнього переходить вже існуюче у потерпілого право на відшкодування збитків від особи, яка заподіяла шкоду, тобто має місце заміна кредитора у вже існуючому зобовязанні та відповідно перехід права вимоги. Оскільки позивач як на підставу своїх вимог посилається на положення частини 1 статті 1191 ЦК України, яка не застосовується до спірних правовідносин, які не є регресним зобовязанням, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, представник відповідача вказав, що позов предявлено до неналежного відповідача, яким має бути приватне підприємство «Степок», оскільки транспортний засіб ГАЗ 6611 держаний номер [NUMBER], номер кузова ХТН00611№713380 належав [PERSON] та перебував у фактичному володінні і використовувався у господарській діяльності [PERSON] - директором ПП «Степок» на підставі довіреності власника транспортного засобу. Представник відповідача стверджував, що на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідач перебував у трудових відносинах з ПП «Степок» та виконував обовязки водія (перевезення лісоматеріалів) на автомобіліГАЗ 6611, який йому було надано для виконання цієї роботи [PERSON] Допитані в судовому засіданні свідки повідомили, що розуміли, що працювали в ПП «Степок» на умовах трудового договору, оскільки подавали заяву, встановлювався іспитовий строк, працювали за встановленим графіком, отримували заробітну плату. Відповідач також деякий час працював у ПП «Степок» за встановленим графіком, отримував заробітну плату, але при звільненні [PERSON] дізнався, що записи у трудовій книжці відсутні і, що трудові відносини не були [PERSON] оформлені належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, [PERSON] підприємства «Степок» в судове засідання не зявився, вважається належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що 10.04.2012 року між позивачем та приватним акціонерним товариством «Крафт Фудз Україна» укладено договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків № 250542023.12, відповідно до якого, у тому числі, було застраховано автомобіль [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Відповідно до розділу 2 страховим випадком за договором є пошкодження, знищення або втрата транспортного засобу, його складових частин, деталей або обладнання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Пожежі, стихійного лиха, падіння предметів, попадання каміння, протиправних дій третіх осіб, угону (а.с.18-28). 28 березня 2013 року о 13 год. 00 хв. на автодорозі Н-12 Суми-Полтава (51 км + 800 м) відбулось зіткнення вантажним автомобілем ГАЗ 6611, державний номер [NUMBER], № кузоваХТН00611№713380, належного [PERSON], яким керував [PERSON], та автомобілем [NUMBER], номер кузова [NUMBER], належним приватному акціонерному товариству «Крафт Фудз Україна», яким керував [PERSON]. Постановою Тростянецького районного суду Сумської області від 04.04.2013 (справа № 588/631/13-п, провадження № 3/588/206/13) [PERSON] визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статті 124 КУпАП, який перед початком виконання маневру повороту ліворуч, не переконався в безпечності та допустив зіткнення з автомобілем «Nissan», державний номер [NUMBER], чим порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху (а.с. 29-32). Позивач після виникнення указаного страхового випадку відповідно до страхових актів № 71909 від 15.05.2013 року та № 71924 від 17.05.2013 року на підставі звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №442-04-133 від 20 травня 2013 року (а.с.33-61), сплатив на користь приватного акціонерного товариства «Крафт Фудз Україна» страхове відшкодування за відновлювальний ремонт в загальній сумі 30293,59 грн. (26\~863,34 грн. + 3430,25 грн.), що підтверджується платіжними дорученнями від 03 червня 2013 року № 6195 та від 05 червня 2013 року № 6350 відповідно (а.с.62-63). Позивач у своєму позові просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в порядку регресу. Однак, ухвалюючи рішення, суд згідно із частиною 1 статті 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, за змістом статті 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до статті 980 ЦК України та статті 4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Таким чином, ЦК України та Закон України «Про страхування» передбачає три види страхування, а саме: особисте, майнове та страхування відповідальності. Згідно із статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за задані збитки (суброгація). Виходячи із вищезазначеного, можливість застосування механізму суброгації обмежена рамками майнового страхування. У цій справі перехід права вимоги від страхувальника до страховика, яким є позивач, за договором добровільного страхування наземного транспорту, що належить до майнового страхування, не є регресом (регрес виникає, на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу), а є - суброгацією. Таким чином, до позивача [PERSON] акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія ІНГО Україна у цій справі перейшло право не регресної вимоги до відповідача, а виникло право вимоги страхового відшкодування в порядку суброгації, які є різними правовими інститутами, що мають різну правову природу, по-різному визначається початок перебігу позовної давності та мають інші відмінності з огляду на розяснення, викладені у пункті 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Разом з тим, неправильне визначення позивачем правових підстав позовних вимог не є підставою для відмови у задоволенні обґрунтованого позову. Доводи представника відповідача про те, що відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах із ПП «Степок», а тому саме указане підприємство має відшкодувати позивачу шкоду у порядку суброгації в сумі 30293,59 грн., не знайшло свого підтвердження достатньою сукупністю належних та допустимих доказів в ході судового розгляду справи. Зокрема, відповідно до статті 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому відповідно до положень частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. Крім того, в абзаці 3 п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам розяснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини 1 статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Таким чином, для настання відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, необхідна низка умов, а саме наявність загальних умов деліктної відповідальності: протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини; перебування особи, яка заподіяла шкоду, у трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо і завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків). На підтвердження наявності трудових відносин між відповідачем та ПП «Степок» сторона відповідача просила допитати свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] суду показав, що є членом сімї [PERSON], у 2013 році працював у ПП «Степок» у лісі підсобним працівником, працював неофіційно, трудові відносини не були оформлені належним чином. Відповідач також працював у ПП «Степок» водієм автомобіля ГАЗ 66, за допомогою якого за завданням [PERSON] перевозив з лісу лісоматеріали для потреб і діяльності ПП «Степок» з березня по кінець квітня 2013 року. Встановленої періодичності у виплаті коштів не було, [PERSON] особисто видавав кошти, як правило, за виконану роботу. У день, коли сталась дорожньо-транспортна пригода, свідок [PERSON] та [PERSON], який керував автомобілем ГАЗ 66, їхали у ліс за дровами. Допитаний свідок [PERSON] показав, що працював близько трьох років тому у ПП «Степок» кочегаром, де познайомився з [PERSON], який возив на автомобілі, що надав директор ПП «Степок» дрова. Повідомив, що водії працювали в указаному підприємстві з 8 до 17 годин щодня, у звязку із ремонтом могли затримуватись. Свідок вказав, що за період його роботи у ПП «Степок» записи у трудовій книжці відсутні, заробітну плату платив [PERSON] чи його дружина, але не в повному обсязі, іноді не платив взагалі, через що багато працівників припиняли працювати. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] показав, що в деякі періоди працював у ПП «Степок» без оформлення трудових відносин, виконував різні роботи. [PERSON] також працював деякий час у ПП «Степок», зокрема був водієм автомобіля ГАЗ 66, яким володів директор ПП «Степок» - [PERSON] Транспортні засоби зберігались на подвірї за місцем проживання [PERSON], куди зранку приходили працівники і отримували задання для роботи. Для заправки транспортних засобів паливо надавав директор, іноді надав кошти для його придбання. Свідок [PERSON] вказав, що здебільшого у кожного працівника був свій розпорядок на день, перерву на обід кожен сам собі влаштовував. Свідок вказав, що йому зі слів [PERSON], відомо, що останній працював офіційно, тобто із записами у трудовій книжці, але достовірно йому нічого не відомо, знає, що деякі працівники працювали у ПП «Степок» офіційно, деякі ні. Допитаний як свідок батько відповідача [PERSON] показав, що його син деякий час працював у ПП «Степок» водієм ГАЗ 66. Зі слів сина йому відомо, що останній працював на умовах трудового договору в указаному підприємстві, ходив на роботу з 08 годин до 17 години, іноді затримувався, отримував кошти за роботу. Точно не памятає коли працював, приблизно протягом 2011-2013 року, одного дня син повідомив, що вийшла неприємна ситуація, попав в аварію на автомобілі власника підприємства, потім звільнився, дізнався, що за весь час роботи записи у трудовій книжці відсутні. Кошти за виконану роботу отримав із складнощами, директор не хотів платити. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] показав, що з [PERSON] не знайомив взагалі. Пояснив, що ГАЗ 6611 належав йому на праві власності, у 2013 році передав [PERSON] для його власних потреб за кошти цей автомобіль, надав довіреність та технічний паспорт, але за даними реєстраційного обліку автомобіль залишився в його власності, який не був придатний для перевезень. [PERSON] зробив ремонт та встановив поліпшення на автомобілі, перетворивши його в самоскид. Свідок вказав, що йому не відомо чи експлуатував [PERSON] цей автомобіль сам чи іншим чином, йому не відомо де він зберігався, не відомо чи потрапляв цей автомобіль у дорожньо-транспортну пригоду. Потім автомобіль [PERSON] повернув [PERSON] і у березні-квітні 2016 року свідок цей автомобіль продав іншій особі, і за даними реєстраційного обліку не є власником ГАЗ 6611. Оцінюючи показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд дійшов висновку, що вони не є достатніми доказами для підтвердження перебування [PERSON] саме у трудових відносинах з ПП «Степок» під час керування 28 березня 2013 року о 13 год. 00 хв. на автодорозі Н-12 Суми-Полтава (51 км + 800 м) вантажним автомобілем ГАЗ 6611, державний номер [NUMBER]. Повідомлені свідками дані дають обґрунтовані підстави вважати, що [PERSON] міг керувати указаним вантажним автомобілем на умовах цивільно-правової угоди, а тому за відсутності інших, ніж показання указаних свідків, доказів неможливо розмежувати та точно визначити правову природу відносин, що склались між відповідачем та ПП «Степок». Виходячи з положень статті 1172 ЦК України керування відповідачем указаним автомобілем на підставі цивільно-правової угоди з ПП «Степок» виключає підстави для визнання указаного підприємства особою, відповідальною за шкоду заподіяну з вини [PERSON] Крім того, на користь відсутності між [PERSON] та ПП «Степок» трудових відносин у березні 2013 року свідчать дані з управління Пенсійного фонду України у Тростянецькому районі Сумської області та Тростянецького відділення Охтирської обєднаної Державної податкової інспекції ГУ ДФС у Сумській області, відповідно до яких відомості про заробіток (дохід) [PERSON] за 2013 рік у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування відсутні (а.с.98-99). Таким чином, суд дійшов висновку, що за відсутності доказів того, що ПП «Степок» було саме роботодавцем відповідача, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини [PERSON], має бути відшкодована останнім позивачу в порядку суброгації, який виплатив відповідну суму страхового відшкодування власнику автомобіля [NUMBER], який було пошкоджено з вини відповідача. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 1378 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved