Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач у позовній заяві зазначає, що 08 вересня 2001 року Горлівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції зареєстровано шлюб між ним та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15 травня 2019 року, виданим повторно Варвинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02 серпня 2019 року, виданим повторно Варвинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02 серпня 2019 року, виданим повторно Варвинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Шлюбні стосунки між сторонами припинилися з січня 2018 року. Відповідач звільнилася з роботи за місцем постійного проживання на Україні, декілька разів за останні два роки виїжджала за кордон з метою працевлаштування. Останній із виїздів був на досить тривалий час, близько восьми місяців, так як відповідач уклала договір працевлаштування з роботодавцем в Чеській Республіці, терміном на 2 роки. У період з січня 2019 року по кінець серпня 2019 року відповідач в черговий раз залишила територію України та виїжджала на територію Чеської Республіки для роботи та проживання. Крім цього, позивачу стали відомі обставини та факти про поведінку відповідача під час її перебування поза межами території України, що мали наслідком втрату почуття поваги, довіри, шанобливого ставлення між сторонами, як подружжям. На даний час сім`я фактично розпалася, поновлювати шлюбні відносини сторони не збираються. Відповідач має намір і надалі проживати на території Чеської Республіки і не планує в подальшому проживати в Україні. Застосування заходів щодо примирення подружжя, передбачених ст.111 Сімейного кодексу, позивач вважає недоцільним та неефективним. На примирення та збереження шлюбу позивач не згоден. У період відсутності відповідача, під час тривалого від`їзду з метою працевлаштування на території Чеської Республіки, діти залишались проживати, і на даний час проживають, з позивачем, за місцем реєстрації сторін. Всі витрати, пов`язані з турботою про дітей в період відсутності відповідача на території України, позивач ніс самостійно. Впродовж усього часу перебування за межами території України, відповідач рідко телефонувала, участі у вихованні дітей не брала, практично не допомагала фінансово у витратах, пов`язаних з дітьми. Відповідач не має постійного місця роботи та джерела доходу на території України, фізично не матиме можливості постійно бути з дітьми та приділяти їм достатньо уваги, піклуватися про них та брати участь у їх вихованні, оскільки працює за кордоном. Відповідач не має власного житла на території Чеської Республіки, належних умов для перебування дітей. Зміна місця проживання для дітей зараз є недоцільною через стрес, зумовлений мовним бар`єром, втрату нормальних соціальних зв`язків та порушення звичного ритму життя, навчання та дозвілля. Молодший син, [PERSON] , у 2019 році пішов до першого класу загальноосвітньої школи. Старший син, [PERSON] , в 2019 році перейшов до шостого класу загальноосвітньої школи. Діти потребують нормальних, звичних та зручних для них умов для навчання та розвитку, тому позивач вважає, що доцільним і таким, що найбільше відповідатиме інтересам дітей, є визначення їх місця проживання з ним, їх батьком. Діти також виявляють бажання проживати на Україні, з позивачем, за місцем їх реєстрації, оскільки проживають тут від народження, мають постійні соціальні зв`язки, друзів, школу. Зважаючи на їх вік та потреби, проживання їх у сформованому звичному для них оточенні та обстановці є для них найбільш прийнятим. Позивач постійно піклується про дітей, безпосередньо займається їх вихованням, навчанням, сприяє їх фізичному та духовному розвитку. Житлом позивач забезпечений. Проживає з дітьми в квартирі за адресою реєстрації: по [ADDRESS] . Має постійний і стабільний дохід, працює на посаді інженера Гнідинцівського газопереробного заводу ПАТ «Укрнафта». У зв`язку з тим, що відповідач вже майже рік не проживає на території України, а періодично приїжджає лише для того, щоб оформити нову візу і знов покинути територію України, не бере участі у вихованні дітей, враховуючи її поведінку по відношенню до сім`ї, позивач вважає за доцільне після розлучення залишити дітей проживати з ним. Позивач також вважає, що при встановленні місця проживання дитини слід виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, соціальний стан тощо. Також необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Просить суд розірвати шлюб між ним та [PERSON] та визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з ним, батьком [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, за наявними матеріалами. У заяві зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, але подала заяву, в якій просить суд розглянути справу без її участі та зазначає, що на розірвання шлюбу згодна, після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище [PERSON] . Позовні вимоги про визначення місця проживання дітей визнає. Представник третьої особи - служби у справах дітей Варвинської районної державної адміністрації Чернігівької області та представник третьої особи ограну опіки і піклування Варвинської селищної ради Чернігівької області Прокопенко І. І. у судове засідання не з`явилася, в заявах до суду просить справу розглянути за її відсутності та прийняти рішення на користь дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з врахуванням неявки сторін в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу, суд застосовує наступні норми права, враховує встановлені судом обставини та виходить з наступних мотивів. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Сторони перебувають у шлюбі, що зареєстрований 08 вересня 2001 року, актовий запис про який поновлений Варвинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області- актовий запис №1 від 03 травня 2019 року, про що видано повторно свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 15 травня 2019 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02 серпня 2019 року, виданого повторно Варвинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02 серпня 2019 року, виданого повторно Варвинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Судом встановлено, що подружжя [PERSON] та [PERSON] сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, намірів зберегти сім`ю не мають. Сім`я позивача та відповідача розпалась остаточно і її збереження неможливе. Діти проживають разом з батьком. Оскільки, позивач на розірванні шлюбу наполягає, а відповідач- погоджується, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Отже, суд приходить до висновку, що шлюб належить розірвати, оскільки шлюбні стосунки між сторонами фактично припинились, перебування у шлюбі носить формальний характер, примирення між подружжям є неможливим, а подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін. Суд враховує заяву відповідача [PERSON] , яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем- [PERSON] . Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей, суд застосовує наступні норми права, враховує встановлені судом обставини та виходить з наступних мотивів. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, що набула чинності для України 02 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з частиною 4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частинами 1, 2 статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Положеннями ч. 1 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, а положеннями ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. При визначенні місця проживання дитини суд встановлює не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дітей встановлює та надає належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Таким чином, при розгляді справи щодо місця проживання дітей суд виходить з інтересів самих дітей, враховує при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, баланс між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в їх інтересах. Позивач, [PERSON] працює на посаді інженера Гнідинцівського газопереробного заводу ПАТ «Укрнафта», має постійний і стабільний дохід, що підтверджено довідкою від 03.09.2019 року за № 01/01/11/06/05/03-03/16/100, виданою Гнідинцівським газопереробним заводом. Його дохід за період з січня місяця 2019 року по серпень місяць 2019 року становить: до видачі 124224 грн. 75 коп. Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] є власником квартири загальною площею 51,1 кв. м., житловою- 28,3 кв. м., за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають в квартирі за адресою реєстрації: [ADDRESS] , про що вбачається з висновку органу опіки та піклування Варвинської селищної ради про визначення місця проживання дітей, затвердженого рішенням виконавчого комітету селищної ради 17 жовтня 2019 року №139. У висновку органу опіки та піклування Варвинської селищної ради про визначення місця проживання дітей, затвердженого рішенням виконавчого комітету селищної ради 17 жовтня 2019 року №139 викладено, що [PERSON] , [INFO] , залишився близько восьми місяців тому без дружини [PERSON] , оскільки остання виїхала за межі України. Вона кілька разів приїздила, а потім знову їхала до Чеської Республіки, де, за свідченнями чоловіка, працює на заводі. Діти проживають з батьком у комфортабельній двокімнатній квартирі з усіма зручностями та умовами для повноцінного розвитку. Орган опіки та піклування Варвинської селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації щодо перетинання державного кордону України [PERSON] наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України від 06.11.2019 року за №0.184-38145/0/15-19, вбачається, що [PERSON] в період з 04.02.2018 року по 30.09.2019 року неодноразово перетинала державний кордон України, в напрямку виїзд: 04.02.2018 року, 09.01.2019 року, 30.04.2019 року, 30.09.2019 року; в`їзд:01.05.2018 року, 16.04.2019 року, 30.08.2019 року. Перебуваючи за кордоном, відповідач [PERSON] , в період з 02.10.2019 року по 07.01.2019 року, періодично здійснювала грошові перекази в Україну, на ім`я [PERSON] - 150 грн., 500 грн., 400, грн., 300 грн., [PERSON] - 201 грн., 280 грн., 200 грн., 1000 грн., 1000 грн., 500 грн., про що вбачається із копій скриншотів про проведення оплат, які подані відповідачем як докази, до початку підготовчого судового засідання. Згідно висновку психолого-діагностичного обстеження дітей, проведеного практичним психологом районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Ященко А. , від 22.11.2019 року, у дітей немає конкретної позиції у стосунках з матір`ю. Вони потребують її уваги та турботи, але відчувають сильну образу на неї. [PERSON] дуже тривожить ситуація з матір`ю, вона є травмуючою для психіки дитини. Хлопець надіється на примирення батьків. [PERSON] , враховуючи його вікові особливості, уникає всього, що пов`язане з матір`ю. Це його захисна реакція від травмуючого чинника. Діти поважають батька, він для них є авторитетом. Тому батькові необхідно компенсувати відсутність материнської уваги та її участі у вихованні дітей шляхом максимального емоційно-позитивного спілкування з дітьми. Таким чином, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин,

Outcome: approved