Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що з 29.12.1971 р. по 25.04.2008 р. працював у відповідача. В порушення норм чинного законодавства, відповідач не забезпечив позивачу належні умови праці, внаслідок чого 19.01.2006 р., складений Акт № 1 розслідування хронічного професійного захворювання по формі П-4. Відповідно до п. 16, встановлено професійне захворювання: Нейросенсорна туговухість 4 ступеню зі значним ступенем зниження слуху. Причина виникнення - недосконалість технологій процесу, неефективне використання ЗОЗ. 23.11.2006 р. складено ще один Акт № 8 розслідування хронічного професійного захворювання по формі П-4. Встановлено основний діагноз: Вібраційна хвороба від впливу загальної вібрації другої стадії з церебрально-переферичним та вегетативно вестибулярним синдромами, вегетативно-сенсорною полі невропатією верхніх та нижніх кінцівок з ангіоспазмами пальців рук та вегетативно-трофічним порушеннями на кистях та ступенях та з синдромом хронічної 2-х сторонньої пояснично-кестовою радікулопатією. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість зі значним ступенем порушення слуху /IV ст./ профхарактеру. Професійне захворювання виникло із за недосконалістю технологій, неефективне використання ЗОЗ. 05.12.2008 р. позивачу було безтерміново встановлено 60 % стійкої втрати працездатності внаслідок професійних захворювань та ІІІ групу інвалідності. Професійним захворюванням, позивачу заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 15 000 грн. [PERSON] постійно змушений наглядатися у лікарів для недопущення більшого погіршення стану здоров'я. Вживання ліків та знеболюючих стало щоденною необхідністю, а враховуючи ціну медикаментів, зазначене ще більше пригнічує настрій. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. Згідно письмової заяви, позивач просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача надав заперечення на позовну заяву, обґрунтовуючи тим, що норми ст. 237-1 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, оскільки ці правовідносини регулюються законами України з окремих видів загальнообов'язкового державного соціального страхування, іншими нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування, тому застосування цієї норми є безпідставним. Підприємство зареєструвавшись у Фонді, як платник внесків на загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань не несе матеріальних витрат у разі нещасного випадку або професійного захворювання, які сталися з працівником ні перед ким, тому що ці відносини регулюються нормами соціального забезпечення, зокрема главою 67 ЦК України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, спецодягом, засобами індивідуального захисту, відповідно вимогам галузевих норм, позивач був забезпечений на 100 %, але не ефективно використовувались. Також позивачем не надано доказів спричинення моральної шкоди. Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та проводити судове засідання у їх відсутність. Представник третьої особи проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить справу розглядати у їх відсутність. Суд вивчивши матеріали справи і надані докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступні обставини. Встановлено, що позивач з 29 грудня 1971 р. по 25 квітня 2008 р. працював у відповідача, та була звільнений за власним бажанням /а.с.6-8/. Згідно актів розслідування хронічного професійного захворювання № 1 від 19 січня 2006 р., № 8 від 23.11.2006 р., позивачу встановлено діагнози, які є професійними захворюваннями. Відповідно актів, професійне захворювання виникло у зв'язку з недосконалість технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту. Причина - проведення робіт в умовах підвищених рівнів вібрації, шуму. Згідно довідки виданої фтизіатричною МСЕК м. Суми від 25.03.2015 р. серії ПЗ № 004095 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги склала 60 %, та встановлено третю групу інвалідності /а.с.12/. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Законом України «Про охорону праці», а саме ч. 1 ст. 9 було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров'я або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 р. були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст. 22 Конституції України. Судом встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до професійного захворювання позивача. У зв'язку з цим 18.06.2015 р. позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про відшкодування моральної шкоди. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обов'язку Фонду відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках передбачених, законодавством. Таким чином з вищенаведеного вбачається, що між позивачем та ПАТ «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» склались трудові правовідносини та внаслідок незабезпечення останнім безпечних умов праці позивачу при виконанні ним трудових обов'язків, було ушкоджене здоров'я. Судом встановлено, що внаслідок професійного захворювання в позивача порушилися нормальні життєві зв'язки. Постійно хворіє, крім того, має значні обмеження в життєдіяльності, звичках, бажаннях. Все це вимагає додаткових зусиль по організації її життя і веде до нових переживань. Вищезазначене законодавство, а також роз'яснення Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. із змінами від 25.05.2011 р. «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пов'язують факт заподіяння моральної шкоди, не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст. 237-1 КЗпП України, роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, [PERSON] має право на відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме незначне погіршення стану здоров'я позивача, те, що професійна працездатність в зв'язку з професійним захворюванням втрачена на 60 % та встановлена ІІІ група інвалідності. Розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає сплаті позивачеві, суд визначає в розмірі 12 000 грн., враховуючи при цьому дійсний розмір і тривалість моральних та фізичних страждань позивача, негативні наслідки отриманого ним захворювання, а також доведеність заявлених позовних вимог. Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ПАТ «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial