Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач Управління поліції охорони в Тернопільській області звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення збитків у розмірі 24 339,24 грн., посилаючись на те, що 31.07.2017 р. між Управлінням поліції охорони в Тернопільській області (далі - Підрозділ), [PERSON] та Рівненським вищим професійним училищем ДПО України (далі - Училище) укладено договір № 247/237 про навчання поліцейського за кошти поліції охорони. Згідно умов договору Підрозділ доручає, а Навчальний заклад приймає на себе обов'язок за заявкою Підрозділу здійснити проходження поліцейським первинної професійної підготовки та навчання, а Підрозділ зобов'язується оплатити вартість такого навчання в сумі 24 339,24 грн. Однак, в порушення умов договору [PERSON] звернувся до Управління з рапортом від 21.05.2018 р. про звільнення його з служби в Національній поліції за власним бажанням. Відповідно 21.05.2018 р. [PERSON] був звільнений. На день звільнення [PERSON] відпрацював після проходження навчання 09 міс. 20 днів, замість 2 років, чим порушив умови договору. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів та підстав викладених у позовній заяві та просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що 31.07.2017 р. між Управлінням поліції охорони в Тернопільській області (далі - Підрозділ), [PERSON] та Рівненським вищим професійним училищем ДПО України (далі - Училище) укладено договір № 247/237 про навчання поліцейського за кошти поліції охорони. Відповідно до розділу 1 договору, Підрозділ доручає, а Навчальний заклад приймає на себе обов'язок за заявкою Підрозділу здійснити проходження поліцейським первинної професійної підготовки та навчання за професією 5169 «Охоронник» і кваліфікацією 3-го розряду (навчання), а Підрозділ зобов'язується оплатити вартість такого навчання в сумі 24 339,24 грн., відповідно до кошторису витрат на навчання. Відповідач [PERSON] зобов'язувався за вищевказаним договором (розділ 1, п. 1.4 договору) відпрацювати в УПО Тернопільської області мінімум два роки. Наказом № 97 о/с від 28.07.2017 р. [PERSON] призначений на посаду поліцейського взводу охорони об'єктів та публічної безпеки № 1 батальйону УПО Тернопільської області та направлений для проходження навчання в Рівненське вище професійне училище ДПО України. В порушення умов договору [PERSON] звернувся до Управління з рапортом від 21.05.2018 р. про звільнення його з служби в Національній поліції за власним бажанням. Відповідно до наказу № 60 о/с від 21.05.2018 р. [PERSON] був звільнений. На день звільнення [PERSON] відпрацював після проходження навчання 09 міс. 20 днів, замість 2 років, чим порушив умови договору. Позивач звернувся з претензією про погашення боргу, пов'язаного з навчанням відповідача в сумі 24 339,24 грн., яка залишилась без відповіді. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, договору. Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано той факт, що до закінчення двохрічного терміну перебування на службі в Управлінні поліції охорони в Тернопільській області, він був звільнений зі служби за власним бажанням та на день звільнення [PERSON] відпрацював після проходження навчання 09 міс. 20 днів, замість 2 років, а тому, даний факт вважається достатнім доказом того, що умови договору не виконані з вини відповідача, і що є підстави для стягнення з нього витрат на його навчання відповідно до умов договору № 247/237 від 31.07.2017 р. у розмірі 24 339,24 грн. Наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позовні вимоги є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження та є такими, що підлягають задоволенню з стягненням з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 762,00 грн., відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України. Це підтверджено належними та допустимими доказами, доказів протилежного суду не надано. На підставі наведеного,

Outcome: approved