Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

позивач ТзОВ Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» звернулося в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 490154087 від 18.06.2009 року у розмірі 119053,63 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.06.2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 490154087 на суму 35145,98 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 18.06.2019 року. Банком належним чином виконано взяті на себе зобов`язання та видано відповідачу обумовлену суму коштів на засадах платності та поворотності. Проте, відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання з повернення коштів. Станом на 22.05.2019 року загальна сума заборгованості становить 119053,63 гривень, з яких: 35145,98 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 18537,59 гривень - заборгованість за відсотками; 65370,06 гривень - заборгованість за пенею. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Правом на подання відзиву відповідач не скористалась. Позовна заява поступила до суду 28.05.2019 року та була передана в провадження судді Шеремети Г.І. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2019 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. З огляду на неявку відповідача 25.02.2020 року у справі ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено в повному обсязі. В подальшому, за відповідною заявою відповідача, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.11.2020 року, заочне рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25.02.2020 року скасовано, а справа призначена до судового розгляду. У зв`язку із смертю судді Шеремети Г.І. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м.Львова № 1 від 18.01.2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл. Така передана в провадженні судді Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.02.2021 року, справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Пам`ятка про права та обов`язки вручалась сторонам попереднім складом суду. Сторони також не звертались до суду з клопотанням про їх роз`яснення. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 12.05.2021 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання до участі у справі в якості третьої особи залучено ПАТ «Альфа-Банк». В подальшому, з огляду на відступлення права вимоги за кредитним договором від ТзОВ Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» до ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» останній був залучений до участі в справі як правонаступник позивача, про що суд 15.09.2021 року постановив відповідну ухвалу. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Під час виступу з вступним словом представник позивача висловилася про підтримку позовних вимог. Дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представник відповідача під час виступу з вступним словом проти обґрунтованості позову заперечила. Зазначила, що відповідач визнає позовні вимоги в частині заборгованості по тілу кредиту. Разом з тим, відповідач не заперечує ту обставину, що нею було отримано кредит на суму 35145,98 гривень, який спочатку погашався вчасно. Однак, після зміни курсу валюти, відповідач не мала змоги погашати заборгованість за кредитним договором. Представник третьої особи в судове засідання повторно не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. Враховуючи те, що суд забезпечив всім учасникам справи розумну можливість представити свою позицію у справі та надати пояснення, а третя особа таким правом не скористалась, суд вважає за можливим розглянути справу у відсутності третьої особи на підставі зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 18.06.2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 490154087 на суму 35145,98 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 18.06.2019 року (а.с.10-13). Кредитний договір укладено на підставі відповідного клопотання відповідача від 18.06.2009 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.15). На підставі договору про відступлення прав вимоги № 2012-1-1/1 від 18.12.2012 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (а.с.23-32), а також відповідного витягу з акту приймання-передачі реєстру боржників від 18.12.2012 року (а.с.33), право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». В подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу (відступлення прав вимоги) № 27/12/2012-01 від 27.12.2012 (а.с.34-46), а також відповідного витягу з акту приймання-передачі реєстру боржників від 27.12.2012 (а.с.47), право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал». В кінцевому, вже під час розгляду справи в суді ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір про відступлення права вимоги № 12/07/2021-1, згідно якого право вимоги за кредитним договором № 490154087 знов набуло ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд спочатку повинен вирішити питання наявності у відповідача зобов`язання з повернення коштів, а після цього - питання доведеності позовних вимог та обрахованого позивачем розміру заборгованості, заявленої до стягнення. За змістом пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). У справі яка розглядається, питання про відступлення прав вимоги сторонами не оспорюється. Відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Таким чином, неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором є підставою для відшкодування збитків і саме з цією обставиною закон пов`язує можливість ухвалення рішення про стягнення заборгованості. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. У справі яка розглядається, за умовами кредитного договору (п.3.1) відповідач зобов`язалась повертати отриманий кредит, сплачувати проценти за користування ним, комісії, за управління кредитом, супутні послуги та інші фінансові зобов`язання у сумах та строки, визначені розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та графіком платежів по кредиту та з урахуванням пп.7.2-7.5 договору. Згідно пункту 7 кредитного договору та додатку до кредитного договору (а.с.16-22), розмір щомісячного платежу за кредитом становить 995,92 гривень, з яких: 292,71 гривень - погашення основної суми кредиту, 0,29 гривень - погашення процентів за користування кредитом, 702,92 гривень - погашення платежів за супутні послуги. Водночас, згідно наданого розрахунку заборгованості (а.с.102, 107-108), який перевірений судом та прийнятий ним як такий, що зроблений фахово у відповідності до умов договору, заборгованість в обрахованому до стягнення розмірі існувала ще станом на 18.12.2012 року, тобто на момент коли право вимоги за кредитним договором було відступлене вперше. При цьому, відповідач жодного разу не внесла щомісячного платежу у розмірі, який обумовлено сторонами. Більше того, згідно цього розрахунку відповідач також неодноразово порушувала строки виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого сума заборгованості лише збільшувалась. В кінцевому, станом на 22.05.2019 року загальна сума заборгованості становить 119053,63 гривень, з яких: 35145,98 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 18537,59 гривень - заборгованість за відсотками; 65370,06 гривень - заборгованість за пенею. Вказаного розрахунку сторона відповідача не спростувала, а отже, враховуючи принципи змагальності і диспозитивності, факт неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором суд вважає встановленим, що в свою чергу свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Разом з тим, суд вважає, що розмір обрахованої неустойки (пені) підлягає зменшенню. Так, за змістом ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання - ч.1 ст.550 ЦК України. В цивільному праві неустойка виконує дві основні функції. Вона є способом забезпечення виконання зобов`язання та наслідком його порушення. До моменту порушення зобов`язання неустойка виконує функцію забезпечення, тобто стимулює боржника до належного виконання. Якщо зобов`язання боржником порушене, стягнення неустойки є наслідком такого порушення. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018) за змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Згідно вимог ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Однак, як зазначено у ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. В п.3.2 рішення № 7-рп/2013 від 11.07.2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» Конституційний Суд України зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми, як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. У справі яка розглядається, обрахована позивачем неустойка (пеня) більш ніж вдвічі перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, при цьому, така була нарахована ще станом на 18.12.2018 року, коли право вимоги за кредитним договором відступалось вперше. Тобто, лише за три роки після укладення кредитного договору, позивач нарахував неустойку (пеню) у розмірі, вдвічі більшому за розмір самого кредиту, що на думку суду не відповідає принципам добросовісності та справедливості. З огляду на зазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та співмірності невиконаного грошового зобов`язання до наслідків, які спричинені допущеним порушенням, суд приходить до висновку, що розмір неустойки (пені) підлягає зменшенню до суми, вдвічі меншої за суму наданого кредиту, тобто до суми 17572,99 гривень. Таким чином, позов слід задовольнити частково і загалом стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 71256,56 гривень. В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1921,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.9), слід стягнути з відповідача на користь позивача. Позивач у своїй першій заяві по суті справи не вказував про будь-які інші витрати, пов`язані з розглядом справи, які він очікує понести. Крім того, до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які позивач поніс або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відповідач також не вказував орієнтовного розміру судових витрат, які вона очікує понести. Крім того, до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які відповідач понесла або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені нею судові витрати пропорційно відхиленій частині позовних вимог відшкодуванню не підлягають. Аналогічною є позиція суду відносно третьої особи, яка також не подала доказів про понесені судові витрати та не повідомляла суд про їх розмір.

Outcome: partial