Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач ставить питання про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 18180,00 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що між ними 19 жовтня 2017 року укладено договір фінансового лізингу №4066, за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати у свою власність предмет лізингу - транспортний засіб марки ЗАЗ, модель SENS та передати цей транспортний засіб позивачу у користування, натомість позивач зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. Відповідно до умов договору позивач звернувся до товариства з заявою про надання йому іншої марки транспортного засобу - ВАЗ 2110 за ціною 83750,00 гривень. 19 жовтня 2017 року [PERSON] вніс на рахунок відповідача авансовий платіж у розмірі 18000,00 грн та сплачено комісію банку - 180,00 грн. Однак, 19 жовтня 2017 року договір лізингу нотаріально посвідчено не було, а тому договір є нікчемним. Відповідно відповідачу підлягає поверненню сплачена сума в розмірі 18180,00 грн. Від позивача надійшла заява про слухання справи в його відсутність, підтримання позову, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином про час та місце розгляду повідомлений. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 20 листопада 2017 року в даній справі відкрите провадження та справа призначена до розгляду на 14 грудня 2017 року. Протокольною ухвалою головуючого від 14 грудня 2017 року розгляд відкладено до 17 січня 2018 року у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: 19 жовтня 2017 року між ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №4066, за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати у свою власність предмет лізингу - транспортний засіб марки ЗАЗ, модель SENS, об'єм двигуна 1,5, стандарт ч та передати цей транспортний засіб позивачу у користування, натомість позивач зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору (а.с.5-12). Згідно п.3.4.1. договору, лізингоодержувач має право звернутися до лізингодавця із заявою про надання йому іншої та/або моделі та/або модифікації транспортного засобу ніж зазначений у даному договорі. 19 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до товариства з заявою про надання йому іншої марки транспортного засобу, а саме - ВАЗ 2110, об'єм двигуна 1,6 за ціною 83750,00 гривень (а.с.13). 19 жовтня 2017 року позивач перерахував авансовий платіж за договором фінансового лізингу №4066 на рахунок ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» в розмірі 18000,00 год. та сплатив 180,00 грн. комісії банку (а.с.14). Згідно ч. 1ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, договір лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, що підтверджується правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, в процесі розгляду справи встановлено, що договір лізингу №4066 є нікчемним, однак позивачем за вказаним договором був сплачений на рахунок відповідача авансовий внесок в розмірі 18000,00 грн. та 180,00 грн. комісії банку. Таким чином, сплачена позивачем сума коштів підлягає поверненню, а позов задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. на користь держави.

Outcome: approved