Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Обєднання» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач [PERSON] являється власником, а відповідачі [PERSON], [PERSON] являються користувачами квартири [ADDRESS]. Позивачем надаються відповідачам житлово-комунальні послуги та послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак останні відмовляються оплачувати такі послуги в повному обсязі, унаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 4\~499,38 грн., в тому числі утримання будинку (ТОВ «ЖЕО») 2\~122,18 грн.; утримання будинку (МКП «ЖЕК №16») 80,32 грн.; вивіз ТПВ 2\~296,88 грн.; а також інфляційні втрати 3\~914,46 грн. та 3% річних 472,24 грн. 12.08.2016 року позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, однак ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.08.2016 року позивачу було відмовлено у прийнятті вищевказаної заяви, що змусило останнього звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечує проти винесення заочного рішення суду. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до судового засідання не зявились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] являється власником, а відповідачі [PERSON], [PERSON] являються користувачами квартири [ADDRESS]. Згідно п.п.1.3, 4.1 Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25.04.2005 року №60 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2005 року №541/10821, виконавцем житлово-комунальних послуг може бути субєкт господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг і який може забезпечити виконання зобовязань, визначених у ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків, коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно. Відповідно до змісту рішень виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10.01.2013 року №25 «Про обслуговування житлового фонду», від 05.06.2014 року №1329 «Про розгляд подання прокурора м. Вінниці від 07.05.2014 року №(02-30) 5785 вих.14 «Про усунення порушень вимог Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, законів України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про місцеве самоврядування», від 19.06.2014 року №1432 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 05.06.2014 року №1329» позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційне Об'єднання» (надалі ТОВ «ЖЕО») є виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових території, в тому числі і будинку №1 по вул. Івана Богуна в м. Вінниці, в якому знаходиться квартира відповідачів. На імя відповідача [PERSON] у ТОВ «ЖЕО» відкрито особовий рахунок №021205 (а.с.6 т.1). Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечення управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. А тому, незважаючи на той факт, що між відповідачами та позивачем не було укладено договору про надання житлово-комунальних послуг, у позивача є всі достатні підстави для нарахування оплати за житлово-комунальні послуги, оскільки відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», договір це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження дії усної угоди оформляється квитанцією (розрахунковим документом). Згідно із статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов'язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Під таким розрахунковим документом слід розуміти квитанцію, яку щомісяця надсилає виконавець споживачам для оплати наданих їм житлово-комунальних послуг. Таким чином, підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальної послуги є розрахункова квитанція. Таким чином, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг при умові, якщо вона фактично користується (чи має намір користуватись) цими послугами. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту початку користування цими послугами. А тому, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Статтями 20 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обовязки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обовязком виконавця є надання таких послуг вчасно та відповідної якості. Згідно ч.1 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що кореспондується із ч.2 ст.68 ЖК УРСР, квартирна плата та плата за комунальні послуги нараховується та вноситься щомісячно. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Незважаючи на те, що відповідачі отримують комунальні послуги нарівні з іншими мешканцями будинку, позивач терпить збитки у звязку з нерегулярною та не в повній мірі сплатою відповідачами житлово-комунальних послуг, в результаті чого станом на 01.08.2016 року у останніх утворилась заборгованість на загальну суму 4\~499,38 грн., в тому числі утримання будинку (ТОВ «ЖЕО») 2\~122,18 грн.; утримання будинку (МКП «ЖЕК №16») 80,32 грн.; вивіз ТПВ 2\~296,88 грн.; а також інфляційні втрати 3\~914,46 грн. та 3% річних 472,24 грн. Суд звертає увагу, що позивачем правомірно нараховано 3% річних та інфляційні втрати, оскільки відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі існування прострочення виконання грошового зобовязання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, що знайшло своє відображення також у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13. Отже, з огляду на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач свої зобовязання по наданню житлово-комунальних послуг виконує, а відповідачі свої зобовязання по оплаті таких послуг виконують неналежним чином, а тому заборгованість у вищезазначеному розмірі підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають ріні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Окрім того, судовий збір, понесений позивачем у розмірі 1 378 грн., також підлягають стягненню з відповідачів, так як у відповідності ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved