Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач у лютому 2021 року звернувся до суду із вказаним позовом. Матеріалами справи встановлено, що за адресою своєї реєстрації у Лиманському районі Одеської області відповідачі тривалий час не проживають, місце їх перебування не встановлено. Разом із тим відповідачі сповіщались належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, поштові конверти повернуті з відміткою про не проживання відповідачів. Позивач подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.06.2021 року справу призначено до розгляду в заочному порядку. Розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного: Позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.03.1981 року належить дві третини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у даному будинку, однак не проживають у ньому у теперішній час з 2005 року, що повністю доведено зібраними по справі доказами, які дослідженні судом у судовому засіданні. Віжповідачі не є членами сім`ї позивача. За твердженням позивача, подальша реєстрація відповідачів у належному йому будинку істотно порушує його право як власника. Позивач у своєму позові одночасно посилається на правила ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. ст. 6, 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до частини першої\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У наслідок порівняльного аналізу статей\~383,\~391,\~405 ЦК України\~та статей\~150,\~156\~у поєднанні зі\~статтею 64 ЖК Української РСР\~можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей\~383,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення\~статті 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК Української РСР\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Судом встановлені фактичні обставини та правовідносини, зокрема те, що відповідачі фактично не проживають у спірному житловому приміщенні. Порушене право власника має бути захищено за правилом саме ст.. 391 ЦК України, шляхом позбавлення [PERSON] , [PERSON] права користування цим житловим приміщенням. Питання судового збору у позові не порушувалось. На підставі викладеного,

Outcome: approved