Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач у червні 2017 року звернувся до суду із указаним позовом, який мотивував тим, що він працював сторожем в МТФ №1 товариства з додатковою відповідальністю «Маяк» Тростянецького району, Сумської області. 19.05.2017 року його було звільнено за п.8 статті 40 КЗпП України (вчинення за місцем роботи розкрадання). [PERSON] вважає звільнення незаконним,оскільки 19.05.2017 року група керівного складу головного управління ТДВ «Маяк» у складі: голови правління [PERSON] та заступника голови правління та інших працівників проникли на подвіря його домоволодіння за адресою: вул.Кузнєцова, 7 в с.Боромля Тростянецького району та вчинили обшук на всьому подвірї. З господарства позивача було вилучено незаконно комбікорм загальною вагою 1455 кг., бак металевий, приблизною ємкістю 400 літрів, трубу металеву діаметром 30 мм, довжиною близько 3 метрів, оскільки керівництво вирішило, що вказані товарно-матеріальні цінності були викрадені позивачем. Після вилучення майна позивача звинувачено у крадіжці, шляхом тиску та погроз примушено написати розписку, про вчинене розкрадання та зобовязання відшкодувати заподіяну шкоду. Після цього в цей же день був виданий наказ про звільнення, який був підписаний головою правління [PERSON]. Позивач зазначає, що не вчиняв будь-якої крадіжки, і крім того, на день звільнення перебував у відпустці. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд: 1) поновити його на роботі сторожем МТФ №1 товариства з додатковою відповідальністю «Маяк» с.Боромля Тростянецького району Сумської області; 2) стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. [PERSON] пояснював, що у товаристві з додатковою відповідальністю «Маяк» працює ще два сторожі, які чергують і охороняють територію ферми у нічний час з 20 год. до 05 год. Позивач вказав, що не помічав зникнення металевих частин стійлових місць, до їх викрадення не причетний. На час звільнення з 26 квітня по 26 травня 2017 року позивач перебував у відпустці, вдома 17.05.2017 року встановив забор з використанням металевих труб, які придбав напередодні. Керівництво товариства з додатковою відповідальністю «Маяк», побачивши ці труби вирішило, що це самі ті, що зникли з ферми зі стійлових місць. В день звільнення під тиском його змусили написати розписку про вчинення розкрадання, якого не вчиняв. Також [PERSON] зазначив, що наказу про зміну формулювання причин звільнення він не отримував і про такий наказ йому нічого не відомо, запис до трудової книжки не вносився. Представник позивача [PERSON] посилався на те, що звільнення позивача є незаконним, оскільки факт розкрадання працівником майна власника та його вина в цьому повинна бути встановлена або вироком суду, або постановою про притягнення до адміністративної відповідальності. Таких рішень відносно позивача ні на час його звільнення, ні на цей час немає. Крім того, позивача було звільнення під час перебування його у відпустці, що також вказує на незаконність звільнення. Через такі незаконні дії роботодавця позивач перебуває у вимушеному прогулі, не отримує заробітну плату, а тому йому має бути компенсований середній заробіток за весь період з дня звільнення в сумі 22716,40 грн. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] в судове засідання не зявився, і указаний представник і [PERSON] були належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи (а.с.72,73). В судовому засіданні [PERSON] пояснював, що заперечує проти позову, просив відмовити у його задоволенні, посилався на те, що за фактом викрадення металевих труб з ферми товариство звернулось до Тростянецького відділення поліції, триває розслідування, комісією були виявлені труби у позивача. Метал, з якого вироблені труби, є німецького виробництва і з 2016 року не увозився на територію України, товариство вважає, що таке викрадення вчинив позивач. Після звільнення у липні 2017 року було видано наказ про зміну підстави звільнення [PERSON] на звільнення через втрату довіри. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивач з 16 липня 2001 рокупрацював сторожем на МТФ №1 СЗАТ «Маяк» , яке 28.01.2011 року реорганізовано у товариство з додатковою відповідальністю «Маяк» (а.с.9,10). Наказом голови правління ТДВ «Маяк» від 19.05.2017 року № 114-К позивач був звільнений з посади нічного сторожа МТФ №1 з 19.05.2017 року згідно із пунктом 8 статті 40 КЗпП України (вчинення за місцем роботи розкрадання) (а.с.11). В подальшому наказом від 17.07.2017 року № 174 голови правління ТДВ «Маяк» [PERSON] було внесено зміни до наказу №114-к від 19.05.2017 року, зокрема, змінено формулювання причини звільнення [PERSON] - на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України (втрата довіри) (а.с.37). Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно із вимогами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь в справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 9 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 року, тягар доказування законності підстав звільнення працівника покладається на роботодавця. Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. За змістом пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 8 власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання. Відповідно до статті 148 КЗпП України трудовий договір може бутирозірвано із зазначених підстав не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення або заходів громадського впливу за вчинення крадіжки не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Водночас у наказі про звільнення [PERSON] з роботи від 19.05.2017 року № 114-К підставою для видання наказу зазначена доповідна завідувача МТФ № 1 [PERSON] Відповідачем всупереч положенням статей 10, 60 ЦПК України суду не надано доказів, які підтверджують факт вчинення позивачем розкрадання майна, яке належить відповідачу, який би був підтверджений вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення.Доповідна записка завідувача МТФ № 1 [PERSON] не є належним доказом факту вчинення позивачем розкрадання. Представник відповідача в судовому засіданні зазначав, що товариство звернулось до Тростянецького відділення поліції ГУ НП в Сумській області, триває досудове розслідування. При цьому позивач зазначав, що йому не повідомлено про підозру у вчинення крадіжки майна, що належить відповідачу. Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини 4 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до наказу №93-В від 21.04.2017 року [PERSON] на день звільнення його 19.05.2017 року перебував у щорічній відпустці (а.с.55). Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено законність звільнення позивача на підставі 8 частини 1 статті 40 КЗпП України Оцінюючи законність зміни підстав звільнення позивача згідно з наказом від 17.07.2017 року № 174 на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України (втрата довіри), суд виходить з таких мотивів. Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої\~статті 41 КЗпП України). Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої\~статті 41 КЗпП України\~можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої\~статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Зазначений висновок викладено у правових позиціях Верховного Суду України - у постановах по справам № 6-1093цс15 від 23.12.2015 р. та № 6-100цс16 від 20.04.2016 р., які згідно зі\~статті 360-7 ЦПК України\~застосовується судом при вирішенні даного спору. Відповідачем всупереч положенням статей 10, 60 ЦПК України суду не надано доказів, які підтверджують вчинення [PERSON] умисно або необережно дій, які дають підстави відповідачу для втрати до нього довір'я. У наказі від 17.07.2017 року № 174, яким внесено зміни до наказу від 19.05.2017 року №114-К, взагалі відсутнє посилання на підставу видання такого наказу головою правління ТДВ «Маяк», не зазначено взагалі будь-яких даних про те які саме дії позивача дали підстави відповідачу для втрати до нього довір'я. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що звільнення позивача було незаконним. У разі незаконного звільнення з роботи працівник, згідно з частиною 1, 2 статті 235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Отже, позивач підлягає поновленню на посаді сторожа МТФ №1 товариства з додатковою відповідальністю «Маяк» зі стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів бере до уваги Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Так, відповідно до довідки Товариства з додатковою відповідальністю «Маяк» від 13червня 2017 року середньоденна заробітна плата [PERSON]по робочих днях за період з 01.03.2017-30.04.2017 становить 115 грн. 90 коп. (а.с. 13). Кількість робочих днів за період з 19травня 2017 року (з дня звільнення позивача з роботи) по 30 листопада 2017 року (по день постановлення рішення судом) становить 136 днів (9 робочих днів за травень 2017 року + 20 робочих днів у червні 2017 + 21 робочий день у липні 2017 року + 22 робочих дня у серпні 2017 року + 21 робочий день у вересні 2017 року + 21 робочий день у жовтні + 22 робочих дня у листопаді 2017 року). Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, складає 15762,40 грн. (136 дні * 115,90 грн). З указаної суми середнього заробітку мають бути утримані обовязкові платежі при виплаті. Таким чином, позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями статті 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог.Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] при поданні позову за вимогами про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі від сплати судового збору був звільнений, тому на підставі статті 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням вимог позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1280 грн. (640 грн. х 2). На підставі пункту 2, 4 частини 1 статті 367 ЦПК рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць необхідно допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved