Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позиція сторін у справі -28.05.2021 року [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовною заявою до Сергіївської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно та просить суд: встановити факт належності житлового будинку [ADDRESS] - [PERSON] , яка померла [INFO] ; в порядку спадкування за законом визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку [NUMBER] масив № [NUMBER] , загальним розміром 1.75 га., кадастровий номер 5120885100:01:001:0296, що розташована на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення особистого селянського господарства відповідно до Державного акту серія ЯГ №936870 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 17 жовтня 2006 року та житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 88,0 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м., вбиральня літ. «Б», душ літ. «В», навіс літ. «Г», споруди №№1-4. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що його матір - [PERSON] , яка до дня смерті мешкала в [ADDRESS] , померла [INFO] свідоцтво про смерть [NUMBER] , актовий запис №1220. Після смерті матері відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки [NUMBER] масив № [NUMBER] , загальним розміром 1.75 га., кадастровий номер 5120885100:01:001:0296, що розташована на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення особистого селянського господарства відповідно до Державного акту серія ЯГ №936870 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 17 жовтня 2006 р. та житлового будинку [ADDRESS] . Задля оформлення спадщини позивач звернувся до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини. Однак, нотаріусом було відмовлено в оформленні спадщини у зв`язку з тим, що у спадкодавця відсутні право установчі документи на житловий будинок, у зв`язку з чим мені рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх спадкових прав. З викладених обставин позивач звернувся до суду з метою захисту своїх спадкових прав. Процесуальні дії Ухвалою суду від 31.05.2021 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано від з Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори (адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул.. Грецька, 24) копію спадкової справи до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , актовий запис №1220. 24.06.2021 року до суду надійшла від завідувача Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області копія спадкової справи до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , актовий запис №1220. 03.07.2021 року позивач надав заяву, відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутність. 07.07.2021 року до суду надійшов лист голови Сергіївської селищної ради про розгляд справи за відсутності представника відповідача, зазначено також, що відповідач не заперечує проти задоволення позову. Ухвалою суду від 07.07.2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання 22.07.2021 року сторони не з`явились. В матеріалах справи наявна заява позивача з проханням справу розглянути без нього та задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в селі Миколаївка Білгород-Дністровського району померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 21.10.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1220. (а.с. 9) Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим 23.12.1992 року Миколаївською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] є рідним сином [PERSON] . (а.с. 10) З довідки Миколаївської сільської ради від 08.02.2021 року за № 30 вбачається, що згідно запису в по господарській книзі №№05 особовий рахунок № [NUMBER] , власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , була [PERSON] , яка померла [INFO] . Рік побудови житлового будинку - 1983 рік. Прийнято на погосподарський облік. За даними технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений 22.02.2021 року КП «Білгород-Дністровське БТІ», вказаний житловий будинок складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 88,0 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м., вбиральня літ. «Б», душ літ. «В», навіс літ. «Г», споруди №№1-4. Житловий будинок збудований в 1983 році. (а.с. 13-17) Як вбачається з копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №935870, виданого 17 жовтня 2006 року на підставі розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 02.03.2006 року № 261/2006, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів направо власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010651500221, спадкодавцеві [PERSON] належала земельна ділянка № [NUMBER] масив № [NUMBER] , загальним розміром 1.75 га., кадастровий номер 5120885100:01:001:0296, що розташована на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення особистого селянського господарства. (а.с. 11) 26.05.2021 року завідувач Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори письмово повідомив [PERSON] , що видати свідоцтво про право на спадщину за законом, яке залишилось після смерті матері [PERSON] , спадщину після смерті якої він прийняв, як такий, що до дня смерті проживав з спадкодавцем, неможливо через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з п.4.15 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Зазначене підтверджує ту обставину, що спадкоємець за законом - [PERSON] не має змоги оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Разом з тим, відсутність право встановлювальних документів на спірне нерухоме майно не є підставою для відмови у задоволенні позову (10 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 557/1209/16-ц, провадження № 61-19875св18. Адже позов про превентивний захист права власності (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися) може бути пред`явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою (11.04.18 р. Верховний Суд у складі колегії суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі №910/5630/17). У відповідності до пунктів 4-6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки і домоволодіння, розташовані на земельних ділянках, які відведені радгоспам і колгоспам в межах міста або селища міського типу, підлягають реєстрації на загальних підставах. Не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Оскільки державна реєстрація нерухомого майна в сільській місцевості в період чинності Інструкції від 31.01.1966 не проводилась, то документами, що підтверджують право спадкодавця на будинки, збудовані після видання Указу від 26.08.1948 та в період дії Інструкції від 31.01.1966, можуть бути довідки виконавчого комітету відповідної місцевої ради, виписки з погосподарської книги відповідної місцевої ради щодо належності будинку, ухвалені ОМС рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічні паспорти на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо, що відповідало діючому на той час законодавству. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, постанові Верховного Суду України від 28.02.2018 у справі № 3466/996/16-ц, інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Згідно пункту 10 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», та відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Таким чином, відсутність державної реєстрації житлового будинку [ADDRESS] не є порушенням законодавства діючого на час будівництва будинку, а належність житлового будинку [PERSON] підтверджується даними по господарських книг сільської ради (особовий рахунок № [NUMBER] ). Отже, судом достеменно встановлений факт належності спірного житлового будинку [PERSON] , спадкоємцем майна якої є її син [PERSON] . Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що спадкодавцеві [PERSON] за життя належала земельна ділянка № [NUMBER] масив № [NUMBER] , загальним розміром 1.75 га., кадастровий номер 5120885100:01:001:0296, що розташована на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується корпією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №935870, виданого 17 жовтня 2006 року на підставі розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 02.03.2006 року № 261/2006, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів направо власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010651500221. Відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право) (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018 по справі №597/1070/15-ц). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є обґрунтованими, правомірними та спрямовані на захист спадкових прав позивача. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців першої черги не має, у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину після смерті матері, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Отже права позивачки, як спадкоємця підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved