Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач - ТОВ «Анлег» звернувся до суду з позовом, надісланим на адресу суду засобами поштового зв'язку 14 лютого 2014 року (а.с. 97-98,101), в якому просив стягнути на його користь з відповідача 2689 грн. 48 коп. боргу за кредитним договором та судовий збір в сумі 243,60 грн. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що між ним та ПАТ АКБ «Індустріалбанк» (третя особа у справі) було укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним банком з відповідачем, та за договором страхування фінансового ризику, укладеного з ПрАТ «Страхова компанія «Партнер» (третя особа у справі). Позивач зазначав, що за вказаними договорами відступлення права вимоги він набув право вимагати від відповідача сплати заборгованості перед ПАТ АКБ «Індустріалбанк» за неповернутим кредитом у вищевказаній сумі, у складі якої: 2674,01 грн. - заборгованість за неповернутим кредитом; 12,47 грн. - заборгованість за відсотками, які просив стягнути на свою користь з відповідача. Представник позивача у судове засідання не з'явився, у наданій суду письмовій заяві просив справу розглянути за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 96). Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій позов не визнала (а.с. 99). Треті особи: ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та ПрАТ «Страхова компанія «Партнер» про розгляд справи були повідомлені належним чином, їх представники у судове засідання не з'явилися, про причини неявки та їх поважність суд не повідомлено, тому з урахуванням вимог п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України справу було розглянуто за їх відсутності. У судовому засіданні було встановлено наступні фактичні обставини правовідносин між сторонами спору. 27 липня 2007 року між третьою особою ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № KRCК/0411/459/07, відповідно до п.п. 1.1., 4.1., 4.2. якого відповідачу було надано кредит в розмірі 11000,00 грн. з кінцевим строком повернення до 26 липня 2010 року (а.с. 12). Відповідно до п.п. 1.1., 4.3., 4.4. цього кредитного договору відповідач зобов'язалася повертати отриманий кредит з відсотками щомісячними платежами в розмірі 305,56 грн., сплачувати комісію в розмірі 1 відсотка від суми кредиту щомісяця та проценти у розмірі 9 відсотків на рік за користування кредитними коштами (а.с. 12). З наявних у матеріалах справи виписок з особового рахунку відповідача про нарахування заборгованості за кредитним договором та платежами станом по 15 лютого 2011 року вбачається, що відповідач частково сплачувала кредит, відсотки та комісію, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за цими платежами (а.с. 17-68). 15 лютого 2011 р. між ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та позивачем було укладено договір відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами добровільного страхування фінансових ризиків, відповідно до п. 1.1. якого позивачу було відступлено право вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором в розмірі, зазначеному в додатку № 2 до цього договору (реєстру обсягу прав, що відступаються) у загальній сумі 2686 грн. 48 коп. у складі якої: 2674,01 грн. - заборгованість за неповернутим кредитом; 12,47 грн. - заборгованість за відсотками (а.с. 80-85). Доказів того, що ПАТ АКБ «Індустріалбанк» чи позивачу третьою особою ПрАТ «Страхова компанія «Партнер» було сплачено страхове відшкодування за договором страхування фінансового ризику від 01 листопада 2007 року (а.с. 69), пов'язаного з не поверненням відповідачем кредиту, суду не було надано. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином та в установлений строк відповідно до умов договору. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні замінюється у разі відступлення прав вимоги іншій особі, до якої відповідно до ст. 514 ЦК України переходять права вимоги, які існували на момент переходу цих прав, якщо інше не передбачено договором або законом. Отже, позивач за укладеним з ПАТ АКБ «Індустріалбанк» договором відступлення права вимоги за кредитними договорами набув всіх прав вимоги, які банк станом на день його укладення мав до відповідача. Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 ЦК України. Приписом ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику, якщо такою є грошові кошти, у тій самій сумі, у строк та в порядку, що встановленні договором. Однак, як вбачається зі змісту п. 4.2. договору (а.с. 12), з якого право вимоги до відповідача було відступлене банком позивачу, кредит надавався строком до 26 липня 2010 року. Отже, вже з 27 липня 2010 року ПАТ АКБ «Індустріалбанк» отримав право вимагати стягнення заборгованості з відповідача в судовому порядку, проте таким правом не скористався, а відступив право вимоги за кредитним договором позивачу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який підлягає застосуванню до вимог, які є предметом заявленого позову. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг строку позовної давності починається зі спливом строку його виконання. Таким чином перебіг строку позовної давності за вимогою про повернення відповідачем кредиту розпочався 20 серпня 2010 року. Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг строку позовної давності переривається у разі вчинення боржником дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку. Наслідком переривання строку позовної давності, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України, є перебіг строку позовної давності заново, а відповідно - до нового строку не зараховується час, що минув до моменту його переривання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 262 ЦК України заміна сторони у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу строків позовної давності. Як вбачається з наявних у матеріалах справи виписок з особового рахунку відповідача про нарахування заборгованості за кредитним договором та платежами станом по 15 лютого 2011 року, останнє зарахування платежу відповідача на погашення кредиту відбулося 10 лютого 2011 року (а.с. 27), тобто після закінчення строку користування кредитом - 26 липня 2010 року. Починаючи з 11 лютого 2011 року відповідачем платежів на погашення кредиту не здійснювалося (а.с. 17-68). Таким чином відповідно до вимог ч. 3 ст. 264 ЦК України відбулося переривання строку позовної давності за вимогою до відповідача про повернення нею кредиту, перебіг якого заново розпочався 11 лютого 2011 року. Даний позов було надіслано позивачем засобами поштового зв'язку на адресу суду 14 лютого 2014 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, який сплив 11 лютого 2014 року, тобто до дати його подання. Згідно зі ст. 256 ЦК України особи звертаються до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу на протязі строку позовної давності. Відповідно до приписів ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона, є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності, а тому суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Разом з цим, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 2689 грн. 48 коп. у той час як йому було її відступлено в розмірі 2686,48 грн., який також зазначено і в розрахунку, а тому в частині перевищення заявлених вимог над фактичним розміром заборгованості позов є безпідставним. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 1054, 267 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 212-215, ЦПК України,-

Outcome: dismissed