Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як майно подружжя, придбане за час шлюбу та визначити порядок користування вказаною квартирою, виділив йому у користування кімнату площею 23,5 кв. м., [PERSON] жилу кімнату площею 7,3 кв. м., в загальному користуванні залишити туалет, площею 4,0 кв. м. та коридор площею 6,0 кв. м. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, за період шлюбу на ім'я відповідача,[PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] р. №2716, за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS]. Дана квартира складається з двох кімнат житловою площею 30,8 кв. м. ,загальною площею 41,5 кв. м., в тому числі одна кімната - 23,5 кв. м. , друга - 7,3 кв. м., туалет -4,0 кв. м.,коридор -6,0 кв. м., вбудованої шафи - 0,7 кв. м. Майно, нажите подружжям у шлюбі є спільною сумісною власністю. Але він, як власник позбавлений можливості користуватися належним йому майном, так як у квартирі не визначений порядок користування . Добровільно визначити порядок користування квартирою відповідач відмовляється, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання сторони не з'явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Позивач просив позов задовольнити. Відповідач просила постановити рішення відповідно діючому законодавству ( а.с.22,23). Суд, дослідивши матеріали справи , приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб 16.07.2005 року ( а.с.3). За спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] р. №2716, була придбана квартира [ADDRESS], але зареєстрована була на [PERSON] Дана квартира складається з двох кімнат житловою площею 30,8 кв. м. ,загальною площею 41,5 кв. м., в тому числі одна кімната - 23,5 кв. м. , друга - 7,3 кв. м., туалет -4,0 кв. м.,коридор -6,0 кв. м., вбудованої шафи - 0,7 кв. м.( а.с.4). Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сторонами у справі не надано доказів того, що вказана квартира була придбана за особисті кошти одного з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами , не підлягають доказуванню. Таким чином, суд дійшов до висновку, що квартира [ADDRESS] яка була придбаний подружжям [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, є спільною сумісною власністю позивача і відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином суд приходить до висновку, що запропонований позивачем поділ спільно нажитого майна не суперечить інтересам сторін та відповідає законодавству України. Тому позовні вимоги [PERSON] у цієї частині підлягають задоволенню. Відмовляючи позивачу у задоволенні вимог стосовно визначення порядку користування спірною квартирою, суд виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»№ 20 від 22 грудня 1995 року квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, а у разі неможливості виділенні в натурі може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. За положеннями ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Уразі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Однак письмового договору, тим паче нотаріально посвідченого, про порядок користування та володіння квартирою між сторонами не укладено и суду не надано. Позивач просить виділити йому в постійне користування кімнату площею 23,5 кв. м., а відповідачу виділити жилу кімнату площею 7,3 кв. м., в загальному користуванні залишити туалет, площею 4,0 кв. м. та коридор площею 6,0 кв. м. Проте суд не може затвердити такий варіант, оскільки він буде значно порушувати права іншого співвласника, тобто відповідачки [PERSON] Інших варіантів порядку користування квартирою позивач суду не представив, а виходячи з положень ст. 10 та ст. 11 ЦПК України суд розглядає позов в рамках заявлених вимог та підставі представлених доказів. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами не було укладено договору про порядок володіння та користування спільним майном. З урахуванням того, що сторони добровільно між собою не можуть визначити порядок користування квартирою відповідно до належних їм часток у власності, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. Житлова площа квартири становить 30,8 кв. м., а з урахуванням двох співвласників, частка кожного з них складає 15,4 кв. м. Таких кімнат, щоб задовольнити вимоги співвласників із дотриманням їх частки 15,4 кв. м. у квартирі немає. Тобто встановити між сторонами порядок користування двома кімнатами, площею 23,5 кв. м., 7,3 кв. м. без погіршення житлових умов будь-кого зі сторін -неможливо. За таких обставин, суд відмовляє позивачу в задоволенні позову в частині встановлення порядку користування квартирою. Враховуючи викладене,

Outcome: partial