Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач через свого представника адвоката Меланчук І.В., звернулась до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження її здоров`я, посилаючись на те, що перебуваючи в трудових відносинах з ДП «РЕЙНФОРД» ТОВ «Юність», займаючи посаду вирубника деталей низу взуття, 02.11.2000 року, орієнтовано о 10 годині 30 хвилин, знаходячись на дільниці з виготовлення робочого взуття, під час виконання покладених на неї трудових обов`язків, внаслідок нещасного випадку, що стався з вини відповідача, отримала тілесні ушкодження у вигляді «травматичне відсікання нігтьової фаланги великого пальця лівої кисті». У зв`язку з вказаним ушкодженням здоров`я вона 10.01.2001 року пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією за результатами якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності -10% внаслідок трудового каліцтва, встановлено потребу в медикаментозному лікуванні. В подальшому позивач 18.02.2003 року, 12.09.2006 року, 09.12.2008 року, 02.11.2010 року проходила повторні огляди медико-соціальних експертних комісій, за результатами яких експертні комісії приходили до аналогічних висновків щодо стану її здоров`я та ступеня втрати нею професійної працездатності. 06.11.2012 року вона повторно пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності 10% внаслідок трудового каліцтва - безстроково. Вказує, що трудове каліцтво спричинило їй моральну шкоду, яка полягає у зниженні професійних можливостей, перенесенні фізичного болю, необхідності проходити курси лікування, нераціонально витрачати час, залучати додаткові зусилля для організації свого життя. Просить стягнути з відповідача на її користь 60 000 гривень в рахунок компенсації за моральну шкоду завдану каліцтвом без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та платежів. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи. Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін». Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Позивач та її представник до суду не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на заявлених вимогах наполягає з підстав, викладених в тексті позовної заяви. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача ДП «РЕЙНФОРД» ТОВ «Юність» до суду не з`явився, про слухання справи повідомлялись відповідно до ст. 128 ЦПК України. В порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , будучи працівником Дочірнього підприємства «РЕЙНФОРД» Товариства з обмеженою відповідальністю «Юність» отримала травми внаслідок нещасного випадку, який стався 02.11.2000 року о 10 год. 30 хв., знаходячись на дільниці з виготовлення робочого взуття та виконуючи трудові обов`язки, що підтверджується відомостями внесеними до акту Форми Н-1 від 03.11.2000 року про нещасний випадок, а також трудовою книжкою позивача (а.с. 15-18, 19-32). Згідно п.11.1 та п.11.2 акту Форми Н-1 від 03.11.2000 року про нещасний випадок встановлено, що видом події, який призвів до настання нещасного випадку, являється дію рухомого механізму, шкідливим фактором - удар пресом. Відповідно до п.11.3 акту Форми Н-1 від 03.11.2000 року про нещасний випадок, причинами його настання являється використання шкіри підвищенної жорсткості і вигинів. Згідно п. 11.4 акту Форми Н-1 від 03.11.2000 року нещасний випадок стався внаслідок експлуатації пресу ПВГ18-1600 1984р. (Орловський механічний завод ім. Медведєва). Відповідно до п.13 акту Форми Н-1 від 03.11.2000 року нещасний випадок стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівника відповідача, а саме [PERSON] , старший майстер, який порушив «Положення про проведення оперативного контролю ІІІ ст. за станом охорони праці». Відповідно до п.15.1 зазначеного акту позивачу внаслідок травмування встановлено діагноз «травматичне відсікання нігтьової фаланги великого пальця лівої кисті». Відповідно до виписки із акту огляду про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги від 10.01.2001 року, позивачу за наслідками огляду медико-соціальною експертною комісією первинно визначено втрату професійної працездатності в ступені 10% , визначена необхідність в медикаментозному лікуванні, причиною даної втрати професійної працездатності визначено трудове каліцтво. Відповідно до виписки із акту огляду про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги від 18.02.2003 року, позивачу за наслідками огляду медико-соціальною експертною комісією повторно визначено втрату професійної працездатності в ступені 10%, причиною даної втрати професійної працездатності визначено трудове каліцтво. У відповідності до виписки з акту огляду про результати ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, необхідності у додаткових видах допомоги від 12.09.2006 року, позивачу за наслідками огляду медико-соціальною експертною комісією повторно визначено втрату професійної працездатності в ступені 10%, причиною даної втрати професійної працездатності визначено трудове каліцтво. Відповідно до виписки із акту огляду про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги від 09.12.2008 року, позивачу за наслідками огляду медико-соціальною експертною комісією повторно визначено втрату професійної працездатності в ступені 10%, причиною даної втрати професійної працездатності визначено трудове каліцтво. До аналогічного висновку щодо стану здоров`я позивача дійшла медико-соціальна експертна комісія за результатами проведення огляду позивача 02.11.2010 року. Відповідно виписки з акта огляду про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги від 06.11.2012 року, позивачу за наслідками огляду медико-соціальною експертною комісією повторно визначено втрату професійної працездатності в ступені 10% - безстроково, причиною даної втрати професійної працездатності визначено трудове каліцтво. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком медико-соціальної експертної комісії 10.01.2001 року, тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу України 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України та ст. 17 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України, відповідно в п. 5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно зі ст.ст. 440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Крім того, статтею 441 ЦК УРСР передбачено організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до вимог ст. 450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Позивач зазначила, що у зв`язку з вказаним нещасним випадком порушено звичний спосіб її життя. Наразі позивача турбує наявне обмеження рухомості та зниження сили в кисті лівої верхньої кінцівки, відчуття оніміння в ній. [PERSON] обмежена у можливості реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу, призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які вона мала до моменту травмування та втрати професійної працездатності. Крім того, зазначені обставини наступили у позивача у зв`язку із нещасним випадком на виробництві під час виконання нею трудових обов`язків, яке призвело до встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що було встановлено судом, тому суд доходить до висновку про те, що позивачеві заподіяна моральна шкода. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. З вказаних обставин вбачається, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному стані. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що їй були спричинені моральні страждання, отримання трудового каліцтва, безумовно, змінила її нормальний життєвий ритм. Приймаючи рішення стосовно розміру суми відшкодування, слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(з відповідними змінами), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Тому при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації, суд виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, приймаючи до уваги здійснення страхових виплат, вважає можливим стягнути на її користь 30 000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживала протягом тривалого часу та які переносить на даний час. Щодо проведення оподаткування моральної шкоди, завданої позивачеві ушкодженням здоров`я, присудженої судом їй до відшкодування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон №466) внесено зміни до п.п.164.2.14 «а» ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року). Так, відповідно до п.п.164.2.14 «а» ст.164 ПК України (з урахування змін, внесених Законом №466), до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що з 23 травня 2020 року суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків - [PERSON] , внаслідок заподіяння їй шкоди здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди у 30 000 грн. як такої, що заподіяна позивачеві внаслідок ушкодження здоров`я, необхідно стягнути з Дочірнього підприємства «РЕЙНФОРД» Товариства з обмеженою відповідальністю «Юність» без урахування утримання з нього обов`язкових податків і зборів. Відповідно до ст.141ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial