Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Представник Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» Ляр Д.Ю. звернувся до суду з вказаним позовом та просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 11.08.2010, яка станом на 15.10.2020 становить 35890 грн 90 коп. та складається з наступного: 25277 грн 29 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10613 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Також просить стягнути судові витрати в розмірі 2102 грн 00 коп. судового збору. Позов обґрунтовано тим, що 11.08.2010 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] в порядку ст. 207, ч.1 ст. 634 та ч.2 ст. 638, ч.2 ст. 642 ЦК України був укладений договір про надання банківських послуг в ПриватБанку шляхом підписання сторонами відповідної Анкети-заяви, в якій відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанкута прийняв умови кредитування за допомогою платіжних карток, висловивши своє бажання отримати платіжну картку «Універсальна» зі встановленим кредитним лімітом. Підписавши Анкету-заяву, відповідач зобов`язався ознайомлюватись зі змінами Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, розміщених на офіційному вебсайті Банку з використанням інтернет-ресурсу - www.privatbank.ua. [PERSON] користувався коштами Банку, але Умови кредитування за допомогою платіжних карток зі встановленим кредитним лімітом, які є складовою Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку щодо своєчасного повернення використаних кредитних коштів належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 15.10.2020 має заборгованість в загальному розмірі 35890 грн 90 коп. Факт укладення кредитного договору шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку та умови кредитування позивач підтверджує Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною позичальником та представником банку 11.08.2010 та роздруківкою з офіційного сайту ПриватБанку «Умов та правил надання банківських послуг». Факт видачі позичальнику кредитної картки та користування кредитними коштами представник позивача підтверджує довідкою про встановлення кредитного ліміту на кредитну картку, а також випискою про грошові операції по картковому рахунку відповідача по 01.03.2020. Наявність заборгованості та її розмір позивач підтверджує розрахунками станом на 30.09.2019 та станом на 15.10.2020. Ухвалою суду від 24.12.2020 відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та роз`яснено право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні. Відповідачу [PERSON] було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні може бути призначено за клопотанням сторін. 26.01.2021 відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, проте відзив на позов не надав, заяв, клопотань на адресу суду від нього не надходило. Судом встановлено наступні обставини. 11.08.2010 відповідач [PERSON] подав позивачу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) Анкету-заяву за встановленою Банком формою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Отже таким чином відповідач висловив своє бажання бути клієнтом банку (а.с.20). За змістом Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку відповідач висловив бажання отримати платіжну картку: кредитка «Універсальна», поставивши відмітку у відповідній графі. У формулярі підписаної відповідачем Анкети-заяви також міститься заготовлений банком текст про те, що клієнт погодився, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомився і зобов`язався виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Згідно довідки, складеної представником позивача [PERSON] видано наступні кредитні картки: № [NUMBER] від 13.08.2010 зі строком дії до 08/11; № [NUMBER] від 25.06.2013 зі строком дії до 08/16; № [NUMBER] від 13.11.2014 зі строком дії до 11/18; № 518745320344762 від 16.07.2018 зі строком дії до 05/22 (а.с.19). За змістом довідки про зміну умов кредитування 27.11.2015 Банк встановив на кредитну картку позичальника кредитний ліміт 2000,00 грн та 09.09.2016 закрив його, встановивши ліміт 0,00 грн. 16.07.2018 Банк знову встановив відповідачу кредитний ліміт в розмірі 19220,00 грн та вже 20.11.2018 знову закрив його, встановивши ліміт 0,00 грн (а.с.18). Встановлення вказаних кредитних лімітів у конкретні дати (27.11.2015 та 16.07.2018) підтверджується випискою по картковому рахунку відповідача (а.с.12,а.с.16). З наданої позивачем виписки по картковому рахунку, відкритого на [PERSON] , вбачається, що відповідач користувався коштами Банку у споживчих цілях шляхом зняття готівки, здійснення покупок, оплати послуг тощо та періодично здійснював погашення тіла кредиту, сформованого Банком-кредитором не лише за рахунок позичених і неповернутих коштів, а й за рахунок нарахованих відсотків за користування ними, пені, штрафів, комісії, що додатково підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.6-9, а.с. 11-17). Детальний аналіз розрахунку заборгованості за договором та виписки по картковому рахунку свідчить про те, що [PERSON] до 30.11.2015 не мав заборгованості перед ПриватБанком, заборгованість виникла в нього після чергового встановлення на його картковий рахунок кредитного ліміту в розмірі 2000,00 грн, яким через кілька днів розпочав користуватися у споживчих потребах та здійснював покупки, перекази оплату послуг до 04.01.2017. В свою чергу Банк нараховував на кредитну заборгованість щомісячні відсотки, пеню та штрафи по причині несвоєчасного погашення поточної кредитної заборгованості відповідачем щомісячними обов`язковими мінімальними платежами у визначеному позивачем розмірі у відповідності до затверджених Банком Умов та Правил кредитування з використанням платіжної картки. Внаслідок недотримання відповідачем цих умов та періодичного довільного погашення ним кредитної заборгованості станом на 04.01.2017 банк нарахував відповідачу борг за так званим тілом кредиту у розмірі 18566,43 грн. (а.с.7, а.с. 13). З виписки по картковому рахунку також встановлено, що в подальшому, після 04.01.2017 [PERSON] не використовував кредитні кошти на свої потреби, оскільки з 09.09.2016 Банк припинив надавати йому кредитний ліміт, а попередній ліміт закінчився. Водночас, відповідач продовжив погашати кредитну заборгованість довільними платежами, однак не зміг погасити її повністю, оскільки Банк весь час нараховував та включав до «тіла кредиту» щомісячні відсотки, пеню та штрафи. Як наслідок станом на 13.07.2018 кредитна заборгованість відповідача склала 19211,95 грн, а вже 16.07.2018 Банк встановив йому на картку № [NUMBER] кредитний ліміт - 19220,00 грн вочевидь з метою списання з нього коштів на погашення заборгованості та продовжив нарахування відсотків пені та штрафу, одночасно списуючи їх за рахунок кредитного ліміту (а.с. 13-12). Після встановлення позивачем на картку відповідача кредитного ліміту в розмірі 19220,00 грн та маючи при цьому кредитну заборгованість 19211, 95 грн, відповідач в період часу з 16.07.2018 (день встановлення кредитного ліміту) по 30.09.2018, тобто за 2,5 місяці, фактично використав на власні потреби 1392,60 грн, а вніс на погашення боргу за цей період 2981,38 грн. Проте борг відповідача перед Банком не зменшився та станом на 30.09.2018 склав 19209, 07 грн, що чітко видно з виписки по картковому рахунку (а.с.12). В подальшому протягом наступного року, а саме: з 01.10.2018 до 30.09.2019 відповідач вносив платежі на погашення постійно зростаючої заборгованості та зовсім не використовував кредитні кошти на власні потреби, оскільки Банк обнулив кредитний ліміт, встановивши його - 0,00 грн, що видно з довідки представника позивача та з виписки по картковому розрахунку (а.с., 18, а.с 11-12). З Розрахунку заборгованості позивача простим арифметичним складанням цифр передостанньої колонки: «сума коштів, внесена клієнтом», судом встановлено, що за цей рік (з 01.10.2018 до 30.09.2019) відповідач, не користуючись кредитними коштами, сплатив позивачу 11472,99 грн на погашення заборгованості, однак сума заборгованості відповідача за розрахунками позивача не зменшилася, а лише збільшився та 30.09.2019 склала 25697,29 грн (а.с. 8 -9). Позивач не надає суду накопичувального сумарного значення витрат відповідачем кредитних коштів, а тому суд самостійно простим складанням цифр у третій колонці розрахунку заборгованості визначив, що за весь період кредитування: з 01.06.2015 по 30.09.2019 витрати відповідача [PERSON] склали суму 29138 грн 56 коп. кредитних коштів. При цьому внесено клієнтом [PERSON] на погашення заборгованості у цей період 45215 грн 83 коп, про що сам позивач зазначає у підсумковому значенні розрахунку (а.с.6-9) Після закінчення кредитування, з 01.10.2019 Банк продовжив нараховувати відсотки на кредитну заборгованість до 01.03.2020, в тому числі - відсотки у подвійному розмірі за ставкою 84,00 % річних, що має ознаки пені. В результаті таких нарахувань позивач склав ще один розрахунок боргу з 01.10.2019 по 15.10.2020, де визначив загальну суму заборгованості за кредитним договором - 35890,94 грн, з яких: 25277,29 грн - прострочене тіло кредиту; 10613,65 заборгованість за простроченими відсотками (а.с.10). Досліджуючи причини невпинного росту заборгованості відповідача, незважаючи на значне перевищення суми внесених коштів на погашення боргу від суми фактично використаних позичальником на власні потреби, судом встановлено наступне. З розрахунку заборгованості чітко видно, що банк формував так зване «тіло кредиту» накопичувальним способом, включаючи до суми фактично використаних коштів нараховані щомісячні проценти за ставкою 3,6 % та 3.5 % з коефіцієнтом «1», а при невиконанні вимог банку про внесення мінімальної щомісячної суми на погашення заборгованості такі проценти нараховувались з коефіцієнтом «2», що збільшує ставку процентів до подвійною розміру та фактично має ознаки пені. При цьому, в кожному наступному місяці проценти знову нараховувались на прострочене «тіло кредиту», до якого увійшли попередні відсоткові нарахування і т.д. Тобто в такий спосіб банк нараховує проценти не лише на фактично використані позичальником кошти, а й на проценти за користування ними та на проценти за прострочення виконання зобов`язання, формуючи так зване наростаюче «тіло кредиту». Як підсумок, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 11.08.2010 в сумі 35890,94 грн, з яких: 25277,29 грн - прострочене тіло кредиту; 10613,65 грн заборгованість за простроченими відсотками. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Встановивши зміст спірних правовідносин та дослідивши подані позивачем матеріали, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що Анкета-заява за підписом відповідача [PERSON] подана ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 11.08.2010 за своїм змістом є заявкою фізичної особи на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку, тобто висловлення особою свого бажанням стати клієнтом Банку. При цьому у цій Анкеті-заяві відповідач додатково висловив бажання отримати кредитну картку «Універсальна». Водночас, порядок нарахування обов`язкового щомісячного платежу за використання кредитного ліміту, а також ставки відсотків, пені, штрафів, комісії тощо у вказаній Анкеті-заяві не зазначені. Будь-якого іншого документу з відповідною інформацією, з яким би відповідач був ознайомлений під підпис, суду не надано. Виходячи з таких обставин, у суду є обґрунтовані сумніви, що саме додані до позову та розміщені на офіційному вебсайті АТ «КБ ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг та застосовані банком Тарифи, на підставі яких здійснено розрахунок боргу, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету до початку кредитування набагато раніше - 11.08.2010. Також відсутні докази, що зазначені Умови та Правила надання банківських послуг у Приват Банку на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів у подвійному розмірі за користування кредитними коштами у випадку прострочення внесення щомісячного мінімального платежу. Отже, роздруківка із сайту позивача Тарифів а також Умов та Правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки ці докази повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові 03 липня 2019 року при розгляді справи № 342/180/17 у подібних правовідносинах зазначила, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. У вказаній постанові Верховний Суд також зробив висновок, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17 також враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та вказано, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на вебсайті позивача за відсутності доказів, про ознайомлення з ними позичальника не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Виходячи з того, що згідно виписки по картковому рахунку відповідач [PERSON] , періодично користувався коштами банку споживчих цілях за допомогою кредитних карток та погашав кредитну заборгованість, розраховану відповідачем суд вважає, що він прийняв основні запропоновані Банком умови на час кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31.10.2018 справа № 202/4494/16-ц та від 28.03.2018/ справа 444/9519/12 зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як встановлено, судом Банк кредитував відповідача в період з 27.11.2015 по 30.09.2018, після чого не лише припинив встановлювати йому кредитний ліміт, обнуливши його, а й почав нараховувати відсотки у подвійному розмірі та пеню, з чим відповідач попередньо не був належним чином ознайомлений. Враховуючи, вищевикладене, а також те, що позичальник [PERSON] всього фактично використав 29138 грн 56 коп. кредитних коштів, а вніс на погашення заборгованості 45215 грн 83 коп., суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума кредитної заборгованості в розмірі 19209 грн 07 коп, визначена позивачем на 30.09.2018 - дату закінчення відповідачем використовувати кредитні кошти на власні потреби Інший висновок не відповідав би з`ясованим обставинам, а також принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар. За правилами ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн, як передбачено ст. 4 ЗУ «Про судовий збір». Ціна позову визначена позивачем сумою стягнення - 35890,94 грн. Оскільки, суд частково задовольняє вимоги - на суму 19209,07 грн, що становить 53,52 % від ціни позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1125,00 грн судового збору (2102,00 х 53,52%). На підставі викладеного,

Outcome: partial