Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання дійсними договорів оренди автомобілів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 листопада 2015 року між ним та відповідачем укладено два договори оренди транспортних засобів, а саме: автомобіля марки «Renault Premium», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер АС 9066ВС, та напівпричепа №АС1439ХТ, автомобіля марки «Renault», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер АС 7426ВЕ, та напівпричепа №АС3231ХТ. Вказані автомобілі використовувались ним для здійснення господарської діяльності, а відповідачу сплачувались кошти за оренду транспортних засобів. Також зазначає, що 30 жовтня 2015 року відповідачем на його імя видано нотаріально посвідчені довіреності, якими, серед іншого, зазначено його право експлуатувати на території України та за кордоном вищезазначені транспортні засоби та напівпричепи. Вказує, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням завірити укладені між ними договори оренди автомобілів нотаріально, однак відповідач уникала таких розмов і не реагувала на такі пропозиції. З огляду на наведене просить визнати дійсними з моменту укладення договори між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] про оренду автомобіля марки «Renault Premium», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер АС 9066ВС, та напівпричепа №АС1439ХТ, автомобіля марки «Renault», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер АС 7426ВЕ, та напівпричепа №АС3231ХТ. Позивач в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримав. Відповідача в судове засідання не зявилася, заявою від 31 жовтня 2017 року просила розгляд справи проводити без її участі, позов визнала. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 листопада 2015 року між сторонами укладено договір оренди транспортного засобу марки «Renault Premium», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер АС 9066ВС, та напівпричепа №АС1439ХТ, а також договір оренди транспортного засобу марки «Renault», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер АС 7426ВЕ, та напівпричепа №АС3231ХТ. Зазначені договори оренди транспортних засобів укладені у письмовій формі без нотаріального посвідчення (а.с.7,8). З матеріалів справи вбачається, що 04 березня 2016 року та 06 квітня 2016 року позивачем було підготовлено та вручено відповідачу вимоги, якими він просив відповідача узгодити час для звернення до нотаріуса з метою посвідчення договорів оренди автомобілів (а.с.9,10). Однак, наведені вимоги відповідачем залишено без виконання. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що правовідносини, що виникають у звязку з договором оренди транспортного засобу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про найм (оренду). Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно з частиною першою та другою статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. За правилами визначеними частиною третьою статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. В судовому засіданні встановлено, що укладені сторонами 10 листопада 2015 року договори оренди автомобілів нотаріально посвідчені не були. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Положеннями частини першої статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція висловлена й у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2766цс15. Відповідно до частини 2 статті 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, оскільки укладені сторонами 10 листопада 2015 року договори оренди автомобілів нотаріально не посвідчені, в силу положень статей 215, 220 ЦК України такі договори є нікчемними. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Аналізуючи норму частини другої статті 220 ЦК України суд приходить до висновку, що сама по собі сукупність наведених умов (досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, повне або часткове виконання договору, ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення) не є достатньою підставою для ухвалення відповідного рішення суду, оскільки визнаючи дійсним договір, укладений з порушенням вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, суд не може обмежитись встановленням необхідних передумов для такого рішення, що містяться в частині 2 статті 220 ЦК України, а зобовязаний установити наявність інших вимог, додержання яких є необхідною умовою чинності правочину. До предмета доказування в даній справі входять не лише факти виконання умов договору та ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення, але й дослідження відповідності такого договору загальним вимогам чинності правочину, адже у разі задоволення такого позову, суд фактично собою підміняє нотаріуса. В той же час, Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив судам, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. В судовому засіданні 02 жовтня 2017 року представник позивача пояснила, що можливість нотаріально посвідчити договори оренди автомобілів на даний час не втрачена, однак в такому випадку договір буде вважатися укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, тоді як позивачу необхідно щоб договори було визнано дійсним з моменту їх укладання. Проте наведені пояснення представника позивача суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки встановивши в судовому засіданні ту обставину, що можливість нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля на даний час не втрачена, суд не вбачає правових підстав для визнання такого договору дійсним. В даному випадку суд не може перебирати на себе функції нотаріуса, оскільки саме нотаріальне посвідчення такого роду договорів визначено законодавством та можливість нотаріального посвідчення договору не втрачена. Крім того, суд критично оцінює посилання позивача та його представника на ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, оскільки як вбачається з пояснень самого відповідача умови договору оренди автомобіля є вигідними для неї, а відтак відповідач, бажаючи продовження такої співпраці з позивачем, в першу чергу має бути зацікавленим в дотриманні вимог закону щодо нотаріального посвідчення таких договорів. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed