Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивач Сколівська міська рада Львівської області 10.04.2019 року звернулась у суд з позовною заявою, в якій просить стягнути на свою користь з відповідача - [PERSON] безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 12 104,08 грн.. Судові витрати у справі позивач просить покласти на відповідача. Позивач Сколівська міська рада Львівської області 15.04.2019 року звернулась у суд з позовною заявою, в якій просить стягнути на свою користь з відповідача - [PERSON] безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 6 327,08 грн.. Судові витрати у справі позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді від 23.04.2019 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , яка не зазначена як підприємець, позовну заяву Сколівської міської ради Львівської області до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд цивільної справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження на 25.06.2019 року без виклику учасників справи. Ухвалою судді від 06.05.2019 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , який не зазначений як підприємець, позовну заяву Сколівської міської ради Львівської області до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд цивільної справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження на 25.06.2019 року без виклику учасників справи, об`єднано в одне провадження цивільні справи за позовомСколівської міської ради Львівської області до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати та запозовом Сколівської міської ради Львівської області до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, присвоїно справі єдиний унікальний номер № 453/419/19, провадження № 2/453/252/19. Розгляд справи по суті відбувся 25.06.2019 року. Позов до відповідача [PERSON] обґрунтовано тим, що 21.11.2017 року відповідачем подано до позивача заяву про надання дозволу на складення проекту землеустрою щодо відновлення земельної ділянки у натурі площею 0,11 га з метою передачі в оренду для обслуговування частини нежитлової будівлі, що знаходиться у [ADDRESS] . Зазнаечним відповідачем долучено до вказаної заяви свідоцтво про право власності від 27.02.2008 року, згідно якого вона є власником частини нежитлової будівлі, а саме гаража з часткою власності 12/100 (загальна площа нежитлової будівлі 226,1 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Сколівської міської ради Львівської області № 24 від 28.11.2017 року [PERSON] надано дозвіл на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у натурі (на місцевості) площею 0,11 га з метою передачі в оренду (цільове призначення - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови). Рішенням Сколівської міської ради Львівської області № 93 від 08.06.2018 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у натурі, площею 0,11 га, кадастровий номер - [NUMBER] (адреса: [ADDRESS] ), надано в оренду [PERSON] вищезазначену земельну ділянку терміном на 5 років та зобов`язано [PERSON] укласти договір оренди зі Сколівською міською радою Львівської області, встановлено річну ставку орендної плати земельної ділянки у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земель м. Сколе, а саме 30 68 221, 24 грн. х 3% = 92 046,64 грн. без ПДВ за 0,5959 га у рік. За використання частини земельної ділянки [PERSON] , а саме за 0,1100 га - річна плата становить - 16 991, 37 грн.. Оскільки відповідачем не було вчинено жодної дії на виконання рішення Сколівської міської ради Львівської області, яким її зобов`язано укласти зі Сколівською міською радою Львівської області договір оренди земельної ділянки, позивачем направлено зазначеному відповідачеві лист вих. № 1325/02-09 від 30.10.2018 року, до якого долучені три примірники договору оренди землі № 12/2018 від 30.10.2018 року з додатками, які є невід`ємною частиною договору, та зазначено про необхідність підписання зазначених примірників договорів та подання таких у центр надання адміністративних послуг Сколівської РДА Львівської області, для реєстрації. Однак усі вищевказані користувачі земельної ділянки підписали даний договір, крім відповідача [PERSON] та гр. [PERSON] .. Комісія по визначенню збитків, заподіяних територіальній громаді м. Сколе внаслідок використання земельних ділянок з порушенням законодавства встановила, що згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4607053352018 від 22.05.2018 року, земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] зареєстровано 22.05.2018 року, з того часу [PERSON] не вчиняє жодних дій на оформлення права користування (оренди) земельної ділянки комунальної власності, тим самим незаконно утримує кошти територіальної громади. Загальний розмір безпідставно утриманих коштів відповідачем [PERSON] за період з 22.05.2018 року по 08.02.2019 року становить 12 104, 08 грн.. Просить на підставі ст. ст. 1212, 1214 ЦК України позов задовольнити. Позов до відповідача [PERSON] обґрунтовано тим, що 21.11.2017 року відповідачем подано до позивача заяву про надання дозволу на складення проекту землеустрою щодо відновлення земельної ділянки в натурі площею 0,0575 га з метою передачі в оренду для обслуговування частини нежитлової будівлі, що знаходиться у [ADDRESS]. Зазначеним відповідачем долучено до вказаної заяви свідоцтво про право власності, згідно якого він є власником частини нежитлової будівлі, а саме гаража з часткою власності 13/100 (загальна площа нежитлової будівлі 317,3 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Сколівської міської ради Львівської області № 24 від 28.11.2017 року [PERSON] надано дозвіл на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у натурі (на місцевості) площею 0,0575 га з метою передачі в оренду (цільове призначення - обслуговування об`єкту нерухомого майна). Рішенням Сколівської міської ради Львівської області № 93 від 08.06.2018 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у натурі, площею 0,0575 га, кадастровий номер - [NUMBER] (адреса: [ADDRESS] ), надано в оренду [PERSON] вищезазначену земельну ділянку терміном на 5 років та зобов`язано [PERSON] укласти договір оренди зі Сколівською міською радою Львівської області, встановлено річну ставку орендної плати земельної ділянки у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земель м. Сколе, а саме 30 68 221, 24 грн. х 3% = 92 046,64 грн. без ПДВ за 0,5959 га у рік. За використання частини земельної ділянки [PERSON] , а саме за 0,0575 га - річна плата становить - 8 881, 85 грн.. Оскільки відповідачем не було вчинено жодної дії на виконання п. 4 рішення Сколівської міської ради Львівської області № 93 від 08.06.2018 року, яким його зобов`язано укласти зі Сколівською міською радою Львівської області договір оренди земельної ділянки, позивачем направлено відповідачу лист вих. № 1327/02-09 від 30.10.2018 року, до якого долучені три примірники договору оренди землі № 12/2018 від 30.10.2018 року з додатками, які є невід`ємною частиною договору, та зазначено про необхідність підписання зазначених примірників договорів та подання таких у центр надання адміністративних послуг Сколівської РДА Львівської області, для реєстрації. Однак усі вищевказані користувачі земельної ділянки підписали даний договір, крім гр. [PERSON] та відповідача [PERSON] .. Комісія по визначенню збитків, заподіяних територіальній громаді м. Сколе внаслідок використання земельних ділянок з порушенням законодавства встановила, що згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4607053352018 від 22.05.2018 року, земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] зареєстровано 22.05.2018 року, з того часу відповідач [PERSON] не вчиняє жодних дій на оформлення права користування (оренди) земельної ділянки комунальної власності, тим самим незаконно утримує кошти територіальної громади. Загальний розмір безпідставно утриманих коштів відповідачаем [PERSON] за період з 22.05.2018 року по 08.02.2019 року становить 6 327, 08 грн.. Просить на підставі ст. ст. 1212, 1214 ЦК України позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] . 03.06.2019 року подала суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти її задоволення, оскільки, на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Ложовською Й.Є. 06.02.2008 року за реєстраційним № 120, [PERSON] придбав частину нежитлової будівлі комунальної власності без зазначення відомостей про частину земельної ділянки, на якій розташована частина цього нерухомого майна і яка необхідна для її обслуговування. Дана земельна ділянка не перебувала у користуванні Сколівської міської ради Львівської області на умовах оренди. Відповідно, право комунальної власності на частину земельної ділянки, на якій розташована вищевказана частина нежитлової будівлі, у Сколівської міської ради Львівської області припинилось у порядку ч. 1 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній станом на дату виникненян спірних праовідносин). Зазначає, що після укладення договору дарування від [PERSON] до [PERSON] перейшло право власності на земельну ділянку. До часу оформлення правовстановлюючого документу Сколівська міська рада Львівської області закріпила за відповідачем вказану земельну ділянку на праві користування. У зв`язку з відмовою відповідачеві позивачем у видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку, у 2008 році вона намагалась оформити право користування земельною ділянкою площею 0,1190 га без зміни цільового призначення на умовах оренди, однак Висновком державної експертизи землевпорядної документації від 20.06.2008 р. № 1294, технічну документацію із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] у [ADDRESS] , оцінено негативно, оскільки земельна ділянка надається для обслуговування будівель і споруд, а не їх часток. Відтак, позивач не може вимагати орендну плату від співвласника нежитлової будівлі, розміщеної по [ADDRESS] , адже право комунальної власності у неї припинилось та не може бути орендодавцем даної земельної ділянки та вимагати з відповідача укласти з нею договір оренди землі. Зазначає і про те, що на підставі ст. ст. 334, 377, 717, 722 ЦК України, ст. 120 ЗК України є власником частини нежитлової будівлі у [ADDRESS] та власником земельної ділянки площею 0,1190 га. Відтак, законно користується земельною ділянкою та не зобов`язана повертати кошти позивачу за користування вищезгаданою земельною ділянкою. Стверджує, що у даному випадку кондиційне зобов`язання відсутнє, оскільки Сколівська міська рада Львівської області не є власником та землекористувачем вищевказаної земельної ділянки, що виключає набуття нею права на орендну плату за землю, а в набувача земельної ділянки [PERSON] не виник обов`язок повернути кошти у вигляді орендної плати за користування землею Сколівській міській раді Львівської області, яка не є потерпілим. У надісланому 30.05.2019 року суду відзиві відповідач [PERSON] з позовом Сколівської міської ради Львівської області також не погодився, вважає його безпідставним покликаючись на таке. Право користування земельною ділянкою набуте ним згідно ст. 120 ЗК України внаслідок придбання нежитлового приміщення згідно договору купівлі-продажу, що свідчить про законність набуття земельної ділянки. Крім того, у договорі, який позивач надав для підписання, є ряд неточностей, зокрема такий не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про оренду землі», Типовому договору, затвердженому Кабінетом Міністрів України від 23.11.2016 року № 843, а також допущена невідповідність у поштовій адресі, площа та кадастровий номер не відповідають розміру земельної ділянки, за яку Сколівська міська рада Львівської області зобов`язує його оплатити кошти. Зазначає, що вживає заходів до підписання договору оренди на земельну ділянку пл. 0.0575 га, про що свідчить його заява у Сколівську міську раду Львівської області. У відповіді на відзив відповідача [PERSON] позивач зазначив, що земельна ділянка по [ADDRESS] під нежитловою будівлею не була ні у власності, ні у користуванні у дарувальника [PERSON] , а отже використовувалась і використовується без будь-яких правових підстав, адже згідно з договором дарування частки нежитлової будівлі від 06.02.2008 року, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 12/100 ідеальних часток нежитлової будівлі [ADDRESS] не приймала рішення щодо передачі [PERSON] вказаної земельної ділянки у власність чи надання у користування, відтак ані рішенням міської ради, ані іншим правовстановлюючим документом не посвідчується право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] під нежитловою будівлею, яка належить на праві власності [PERSON] , а, отже, використовується останньою безпідставно. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи у порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5 ст. 279 ЦПК України). Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 25.06.2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін відмовлено. Відмовлено також зазначеному представникові і у задоволенні заяви про залучення до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору та у задоволенні клопотання про витребування письмових доказів. Інших заяв, клопотань від позивача та відповідачів у зазначеній цивільній справі, пов`язаних із розглядом справи, до суду не надходило. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд зазначеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, тобто за їх відсутності, то здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не представляється можливим. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами, немає. Розглянувши матеріали справи, вивчивши надані сторонами процесуальні документи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Рішенням ХV сесії VII демократичного скликання Сколівської міської ради Львівської області № 24 від 28.11.2017 року надано дозвіл на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5959 га, адреса: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (використання земельної ділянки - для обслуговування обєкту нерухомого майна (нежитлова будівля), - співвласникам об`єкту, у тому числі, відповідачеві [PERSON] (земельна ділянка [NUMBER] площею 0,1100 га) та відповідачеві [PERSON] (земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0575 га). Рішенням ХVІІІ сесії VII демократичного скликання № 93 від 08.06.2018 року співвласникам обєкту, у тому числі відповідачві [PERSON] та відповідачеві [PERSON] , затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у натурі, площею 0,5959 га, кадастровий номер - [NUMBER] (адреса: [ADDRESS] ), надано в оренду вищезазначену земельну ділянку терміном на 5 років та зобов`язано їх укласти договір оренди зі Сколівською міською радою Львівської області, встановлено річну ставку орендної плати земельної ділянки у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земель м. Сколе Львівської області. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником 12/100 частин нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , - на підставі договору дарування від 06.02.2008 року, реєстровий № 120, посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Ложовською Й.Є., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.02.2008 року, № 17905906. У свою чергу, відповідач [PERSON] є власником 13/100 частин нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , - на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2008 року, реєстровий № 65, посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батлюк Ю.П., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.07.2008 року, № 19380220. Встановлено і те, що на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , договори оренди не обліковуються. Рішень щодо відчуження, надання у власність цієї земельної ділянки Сколівською міською радою Львівської області не приймалося. Відтак, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням положень ст. ст. 12, 80, 83 ЗК України, земельна ділянка площею 0,5959 га по [ADDRESS] Львівської області перебуває у власності територіальної громади міста Сколе, а тому діями відповідачів, а саме несплатою ними за користування земельною ділянкою плати за землю та не укладенням договору оренди землі, Сколівській міській раді Львівської області було завдано збитків. Позивачем складено розрахунок безпідставно збережених відповідачем [PERSON] коштів у розмірі орендної плати на загальну суму 12 104,08 грн. за період з 22.05.2018 року по 08.02.2019 року, зокрема період з 22.05.2018 року по 21.01.2019 року - 11 327,60 грн., період з 22.01.2018 року по 08.02.2019 року - 776,48 грн.. Також, позивачем складено розрахунок безпідставно збережених відповідачем [PERSON] коштів у розмірі орендної плати на загальну суму 6 327,08 грн. за період з 22.05.2018 року по 08.02.2019 року , зокрема період з 22.05.2018 року по 21.01.2019 року - 5 921,20 грн. грн., період з 22.01.2018 року по 08.02.2019 року - 405,88 грн.. Щодо можливості покладення обов`язку на відповідачів у спосіб стягнення з них коштів за користування земельною ділянкою у розмірі орендної плати, котра могла бу бути, але не була сплачена, то суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Статтею 7 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування з Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Згідно з ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. В силу положень ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України. Однак, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Згідно ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах, визначених цією Конституцією. Частиною 2 ст. 13 Конституції України передбачено, що кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. До таких об`єктів належать, зокрема, земельні ділянки. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. В силу ч. 2 ст. 93 ЗК України земельні ділянки можуть передаватися в оренду, зокрема, громадянам та юридичним особам України. Згідно з ч. 3 ст. 124 зазначеного Кодексу, передання в оренду земельних ділянок комунальної власності громадянам у разі розташування на цих ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), які перебувають у їх власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 123 ЗК України. Зокрема, надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а саме, у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу й об`єднання) та в інших випадках, якщо ділянка не зареєстрована у Державному земельному кадастрі, і право власності на неї не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни меж і цільового призначення такої земельної ділянки (ч. 1 ст. 123 ЗК України). Перехід права на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, також регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то у разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і у тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» ч. 1 ст. 141 цього Кодексу). За змістом глави 15 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди. У свою чергу, частина 1 ст. 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст. 125 ЗК України). За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи ч. 2 ст. 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. Відповідно до пункту 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частина 1 ст. 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно доч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом «д» ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. За змістом вказаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки. Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тому, на переконання суду, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, або ж наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань, вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість, не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметами позовів у цій справі є стягнення з власників об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Матеріали справи свідчать про те, що відповідачі є власниками нерухомого майна, а саме ідеальної частини нежитлового приміщення, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договорів дарування (відповідач [PERSON] ) та купівлі-продажу (відповідач [PERSON] ). При цьому, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ані попередніх землекористувачів, ані відповідачів, зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Сколівською міською радою Львівської області та державної реєстрації такого права, оскільки іншого виду оформленян права користування земельною ділянкою, окрім як договір оренди, для фізичних осіб чинним ЗК України не передбачено. Отже, при укладенні договорів дарування та купівлі-продажу обєкта нерухомого майна право користування земельною ділянкою, на котрій він розміщений, до набувачів не перейшло. Таким чином, відповідачі користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Відтак, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати, є за своїм змістом кондикційними. З огляду на викладене, відповідачі [PERSON] та [PERSON] як фактичні користувачі земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе кошти, які мали заплатити за користування нею, зобов`язані повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17-ц (провадження №12-182гс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що посилання відповідача [PERSON] на відсутність кондиційного зобов`язання та неможливість застосування до спірних правовідносин положення ст. ст. 1212-1214 ЦК України, є безпідставними. Оцінюючи аргументи відповідача [PERSON] , викладені у відзиві відносно того, що право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] , яке було б реалізоване через Сколівську міську раду Львівської області, у територіальної громади не виникло, а відтак Сколівська міська рада Львівської області не може бути орендодавцем даної земельної ділянки, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу та спростовуючться зібраними у справі матеріалами. Так, відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 ст. 14 ПК України). Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 ст. 14 ПК України). З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності». Згідно з пунктами 34, 35 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин; зокрема, затвердження відповідно до закону ставок земельного податку. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України (ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі»). Відтак, оскільки відповідачі не є власниками або постійними користувачами земельної ділянки, а тому не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиноможливою формою здійснення плати за землю для них як землекористувачів, є орендна плата. Згідно з положеннями ст. 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути більшою 3 відсотків нормативної грошової оцінки, та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. За змістом пункту 289.1 ст. 289 ПК України і ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (ст. 1 Закону України «Про оцінку земель»). Положеннями пункту 2 ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 27 ПК України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом ХІІІ ПК України. У разі зміни нормативної грошової оцінки землі, яка є базою оподаткування для плати за землю, змінюється річна сума податкового зобов`язання по земельному податку та орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності. Так, позивачем було проведено розрахунок безпідставно збережених відповідачами коштів у розмірі орендної плати. Розрахунок було проведено з урахуванням площі земельної ділянки, яка визначена відповідно до зовнішніх меж будівлель, яка належить на праві власності кожному із відповідачів у справі. Розрахунки зроблено у частці, яка пропорційна площі зареєстрованих за відповідачами приміщень. Відповідачами не було заявлено і клопотань про призначення експертизи для визначення площі земельної ділянки, а тому суд дійшов висновку, що посилання відповідача [PERSON] на неправильність визначення площі земельної ділянки є безпідставними, а докази, надані позивачем, у даному конкретному випадку є безспірними. Окрім того, відповідач [PERSON] не погоджується із розміром стягнення, вказує на неправильність розрахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 20 і ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Таким чином, обставини щодо визначення розміру орендної плати на підставі затвердженої у встановленому законом порядку нормативної грошової оцінки земельної ділянки є необхідною умовою для визначення розміру недоотриманого доходу за фактичне користування земельною ділянкою. Судом встановлено, що розрахунок проведено на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки, про що свідчить витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 21.06.2018 року, сформований в. о. начальника Відділу у Сколівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Бурбезою Г. М. , а також на підставі положень ст. 156 ЗК України. Щодо покликання відповідача [PERSON] у поданому відзиві на неправильність розрахунку у зв`язку з його застосуванням до деліктних відносин, то суд зазначає, що положення ст. 156 ЗК України визначають підстави відшкодування збитків як при вчиненні неправомірних дій, так і при правомірних діях. При цьому, поданий позивачем розрахунок, ніким з відповідачів не спростовано. Як вбачається з матеріалів справи та, крім того, не заперечується й відповідачами у їх відзивах на позовні заяви, земельна ділянка дійсно знаходилась у фактичному користуванні відповідачів, однак відповідного догвору з цього приводу не укладено. Враховуючи те, що грошові кошти, котрі є предметом позову даній справі, є сумою несплаченої відповідачами орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди за наведений вище період, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано збитків у вигляді неодержаної орендної плати за землю, оскільки саме цю суму не отримав позивач, але міг би отримати у разі укладення між ним і відповідачами договору оренди, суд дійшов висновку, що пред`явлені як до відповідача [PERSON] , так і до відповідача [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір у розмірі 1 921 грн. з кожного.

Outcome: approved