Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач у лютому 2012 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 08.12.2006 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1221-мк, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 75000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15,00% на рік з кінцевим терміном повернення 07.12.2011 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON], [PERSON] договорів поруки. Відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 14.11.2011 року у розмірі 69476,76 доларів США, яка складається з: 45565,22 доларів США - заборгованість за кредитом, 19095,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4815,87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просив стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 1221-мк від 08.12.2006 року у розмірі 68223,63 доларів США, та стягнути з відповідачів солідарно суму у розмірі 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені . Ухвалою суду від 23.03.2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2012 року було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися. Повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили. Представник позивача не заперечувала проти розгляду справи без участі відповідачів. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 1221-мк від 08.12.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 75000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15,00% на рік з кінцевим терміном повернення 07.12.2011 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 1054 ЦК України, обов'язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Право кредитора, в даному випадку, вимагати від боржника повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України. Відповідач [PERSON] неналежно виконував умови договору, через що виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості станом на 14.11.2011 року у розмірі 69476,76 доларів США, яка складається з: 45565,22 доларів США - заборгованість за кредитом, 19095,67 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4815,87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] становитиме 69476,76 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно частин 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимогу до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки. В п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо кредитним договором не визначені інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком може бути несплата чергового платежу. В разі пред'явлення вимоги до поручителя, кредитор має звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України. За своєю правовою природою строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК є преклюзивним (припиняючим). Його закінчення є підставою для припинення поруки, цей строк не може бути поновлено, зупинено чи перервано з підстав, передбачених статтями 263, 264, ч. 5 ст. 267 ЦК України. Враховуючи те, що строк поруки не є строком порушеного права, а строком існування самого зобов'язання поруки, права кредитора і обов'язок поручителів по його закінченню припиняються, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого за межами передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку, бо з його закінченням припиняється матеріальне право. Зобов'язання за кредитним договором № 1221-мк від 08.12.2006 року забезпечено порукою згідно договору поруки № 1221-мк від 08.12.2006 року, укладеного з [PERSON] та договору поруки № 1221-мк від 08.12.2006 року, укладеного з [PERSON]. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором почала виникати з 23 листопада 2009 року. Строк дії кредитного договору закінчився 07.12.2011 року. З даним позовом до суду банк звернувся у 15.02.2013 року. Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] та [PERSON], як з поручителів. Зобов'язання за договором № 1221-мк від 08.12.2006 року було забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю, повідомивши позивача, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає можливим відмовити у їх задоволенні виходячи з наступного. Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч. 1 ст. 84 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу. Позивачем не надано суду підтвердження того, що позивач отримав правову допомогу від особи, яка має право на надання правової допомоги, розрахунок вартості правової допомоги, підтвердження понесених витрат на правову допомогу, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача стягується сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial