Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Позиція сторін у справі У жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просила: - визнати неправомірними дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які полягають у незаконній вимозі до [PERSON] про погашення простроченої заборгованості у розмірі 252 543, 06 грн, станом на 14 січня 2019 року; - визнати зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № б/н від 18 серпня 2010 року виконаними у повному обсязі; - визнати кредитним договір № б/н від 18 серпня 2010 року, укладений між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , таким, що припинив свою дію; - зобов`язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надати [PERSON] довідку про погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 18 серпня 2010 року, оскільки [PERSON] своєчасно і у повному обсязі виконала вимоги рішення Оболонського районного суду міста Києва у справі № 756/10787/17; - стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року у справі № 756/10787/17 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 18.08.2010 року в розмірі 18 140, 27 грн, яка складається з: 7 336, 36 грн - заборгованість за кредитом; 9 463, 91 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 500, 00 грн - штраф (фіксована частина); 840, 00 грн - штраф (процентна складова). 30 жовтня 2018 року всі боргові зобов`язання [PERSON] перед банком за кредитним договором добровільно погашені, що підтверджується відповідними квитанціями. Не зважаючи не вищевикладене, представники АТ КБ «ПРИВАТБАНК» систематично, з середини січня 2019 року, телефонували позивачу та її доньці, в телефонній розмові представники банку погрожували [PERSON] та її родині, а також безпідставно здійснювали моральний тиск щодо погашення неіснуючої заборгованості перед банком. Телефонні дзвінки припинилися після звернення до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Також позивачем отримано лист з вимогою погасити невідомий борг перед банком, розмір якого станом на 14 січня 2019 року, згідно з листом, складає 252 543, 06 грн. На підтвердження заподіяння позивачу діями банку моральної шкоди, що призвело до її душевних страждань та порушення нормальних життєвих зв`язків, надано висновок психолога від 16 жовтня 2019 року. Представником відповідача подано до суду відзив на позов, в якому зазначено, що припинення нарахування за користування кредитом та припинення зобов`язань клієнта щодо їх сплати у випадку звернення банку до суду та під час розгляду справи судом договором банківського обслуговування не передбачено. Заборгованість за кредитним договором позивачем не погашена, а отже відсутні підстави для задоволення позову. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивач свої зобов`язання перед банком виконала у повному обсязі в добровільному порядку. Факт погашення позивачем заборгованості перед відповідачем є беззаперечним, оскільки погашення заборгованості підтверджується платіжними документами. В судове засідання позивач не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, через свого представника подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про відкладення розгляду справи. За правилами частини першої статті 223 ЦК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки представник відповідача повідомлений про розгляд справи під розписку, а вказані ним у заяві про відкладення розгляду справи підстави визнані судом неповажними. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року у справі № 756/10787/17 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено частково. Судом стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 18.08.2010 року в розмірі 18 140, 27 грн, яка складається з: 7 336, 36 грн - заборгованість за кредитом; 9 463, 91 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 500, 00 грн - штраф (фіксована частина); 840, 00 грн - штраф (процентна складова). В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року у справі № 756/10787/17 встановлено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 18.08.2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 11000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. З квитанції ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 30 жовтня 2018 року № 0.0.1172565613.1 вбачається, що [PERSON] сплатила банку грошові кошти в сумі 18 140, 27 грн, призначення платежу: «погашення заборгованості зг. рішення суду 756/18087/17 від 20.08.18». Цього ж дня [PERSON] також сплачено 1 600, 00 грн. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» направило [PERSON] лист, в якому стверджує про наявність в неї простроченої заборгованості станом на 14 січня 2019 року в сумі 252 543, 06 грн. Позиція суду та оцінка аргументів сторін За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У частині другій статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України не тотожні. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов`язання. При вирішенні спору суд враховує положення частини першої статті 626, частини першої статті 627, частини першої статті 628, частини першої статті 629 ЦК України, відповідно до яких договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. У справі, що вирішується, між сторонами виникли договірні правовідносини за кредитним договором від 18 серпня 2010 року № б/н, за яким останні на власний розсуд визначили його зміст та умови, які є обов`язковими до виконання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд не може змусити сторону договору дотримуватися його умов чи зобов`язати під час його виконання діяти у певний спосіб, якщо така поведінка вже врегульована самим договором. Наслідки порушення зобов`язання встановлені договором та законом. На переконання суду, в даній конкретній спірній ситуації позовні вимоги про визнання дій неправомірними, визнання зобов`язання виконаними, визнання кредитного договору таким, що припинив свою дію, зобов`язання відповідача надати довідку є передчасними та не відповідають належному способу захисту цивільних прав та інтересів (частина друга статті 16 ЦК України), а тому не підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилом частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивачем не доведено факту наявності причинного зв`язку між шкодою у визначеному нею розмірі і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Outcome: dismissed