Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позовна заява мотивована тим, що 22.06.2018 року до [PERSON] звернувся [PERSON] з проханням позичити 24300 грн, оскільки позивач мав таку суму грошей та знав відповідача то погодився на вказану пропозицію. [PERSON] зобов`язався повернути кошти до 30.08.2018 року. Крім цього сторонами було узгоджено суму пені 0,1 % від суми позики за кожен день прострочення. Однак, свого зобов`язання відповідач не виконав і гроші позивачу не повернув. У зв`язку з вищевикладеним станом на 20.05.2020 року сума боргу становить 39584 грн. Враховуючи вищевикладене позивач звернувся з позовом до суду в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 39584 грн боргу. Ухвалою суду від 21.09.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.10.2020 року призначено по справі судовий розгляд . В судове засідання сторони не з`явились, від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов визнав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22.06.2018 року було укладено договір позики, за яким [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 24300 грн, які зобов`язався повернути до 30.08.2018 року ( а.с.37), договір посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Губреєвою Ю.М. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є укладений з моменту передання грошей. Договір позики укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Отже, відповідно до вимог норм ЦК України, розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Проаналізувавши зміст договору позики від 22.06.2018 року поданого на підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON] та виходячи з вищезазначених норм матеріального права суд вважає, що між сторонами було укладено договір позики, який укладено у письмовій формі відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України. Крім того, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору складають умови /пункти/ взаємно визначені сторонами і погоджені ними, і умови, що є обов`язковими у відповідності до актів цивільного законодавства. [PERSON] до теперішнього часу не виконав зобов`язання, суму боргу у розмірі 39584 грн. позивачу [PERSON] не повернув. За нормою ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором. Зміст правочину становлять права та обов`язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовились. Враховуючи викладене, а також наявність оригіналу договору позики у позивача свідчить про невиконання відповідачем [PERSON] умов договору позики та порушення ним вимог ст. 1049 ЦК України. Судом достовірно встановлено, що 22.06.2018 року було укладено договір позики, за яким [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 24300 грн, які зобов`язався повернути до 30.08.2018 року (а.с.37). Згідно п.8 договору у випадку несвоєчасної сплати або прострочення термінів повернення позики [PERSON] сплачує пеню у розмірі 0,1 % від суми позики за кожен день прострочення. Станом на день розгляду справи відповідач фактично не повернув позивачеві взяті у позику кошти. Спір про розрахунок (обчислення) розміру боргу між сторонами у справі відсутній. Відповідач не подав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом вказаних обставин та позову. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що договір позики від 22.06.2018 року, свідчить про існування між сторонами невиконаних позичальником зобов`язань по договору позики, і є підтвердженням укладення договору позики, умови якого відповідач не виконав. Отже, суд приходить до висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов`язань, зокрема, позики, встановив, що права позивача відповідачем порушені, тому вони підлягають захисту. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення боргу в сумі 39584,00 грн підлягають задоволенню. Позивачем по справі було понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. (а.с.3). Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved