Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 серпня 2013 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], який проживав за адресою: [ADDRESS]. Постанова мотивована тим, що [PERSON] не були надані ані заповіт, ані документи, які підтверджують родинні чи шлюбні стосунки між нею та [PERSON] [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09.01.2013. Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2013 року по справі № 322/1002/13-ц (реєстраційний № у ЄДРСР 35727292), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 червня 2014 року (реєстраційний № у ЄДРСР 39526827), було встановлено факт проживання відповідача по даній справі однією сім'єю з [PERSON] з 11.05.2005 по день смерті останнього. Цим же рішенням суду встановлено, що після смерті [PERSON], залишилася спадщина, до складу якої, зокрема увійшов спірний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Отже, згідно з вищезазначеним рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області, відповідач, відповідно до ст. 1264 ЦК України, відноситься до спадкоємців четвертої черги за законом після смерті [PERSON] З наданих позивачкою документів на підтвердження факту її родинних відносин з померлим [PERSON], а саме того, що позивачка є його племінницею, вбачається наступне. [PERSON], [INFO], (дошлюбне прізвище [PERSON]) є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.08.1953, свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 18.09.1971. [PERSON], за твердженням позивачки, є донькою [PERSON]. На підтвердження цього факту позивачкою надано суду свідоцтво про народження від 15 серпня 1930 року, свідоцтво про одруження від 15.08.1953 серії [NUMBER]. Проте, із зазначеного свідоцтва про народження вбачається факт народження [PERSON] та при цьому ім'я матері цієї особи зазначено як [PERSON], а у свідоцтві про одруження зазначена російською мовою «[PERSON]», прізвище після реєстрації одруження - «[PERSON]». Стверджуючи, що [PERSON] є рідною сестрою спадкодавця [PERSON], позивачка послалась на посвідку про народження № 380445 від 18.08.1936. Із зазначеної посвідки вбачається, що [PERSON] був сином [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, із зазначених документів не вбачається того, що [PERSON], зазначена в свідоцтві про народження [PERSON] від [INFO], та [PERSON], зазначена у посвідці про народження № 380445 від 18.08.1936, є однією і тією самою особою, так само як не вбачається і того факту, що однією і тією самою особою є [PERSON] і [PERSON] (згідно зі свідоцтвом про смерть від [INFO] серії [NUMBER] - [PERSON]). Листом Державного архіву Дніпропетровської області від 19.09.2013 підтверджується, що у частково збережених книгах реєстрації актів цивільного стану по Катеринівській сільській раді Покровського району Запорізького округу (нині Дніпропетровської області) за період 1930-1935 роки актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] немає. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Позивачкою обрано такий спосіб захисту права як визнання права, що передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Суд визнає помилковим твердження позивачки про те, що у неї виник спір про право з відповідачем, внаслідок чого обраний позивачкою спосіб захисту права є неналежним з огляду на таке. За визначенням, наведеним в ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. За правилами ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу, а саме зміни черговості одержання права на спадкування за договором чи за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною п'ятою цієї статті встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу прийняття спадщини. Статтею 392 ЦК України, на яку посилається позивачка, визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з системного аналізу наведених норм ЦК України, такий спосіб захисту права як визнання права власності в порядку спадкування може бути застосовано судом лише за позовом особи, яка є спадкоємцем або за заповітом, або відповідно до ст.ст. 1261 - 1265 цього Кодексу, та яка прийняла спадщину. Належних та допустимих доказів того, що позивачка є племінницею померлого [INFO] [PERSON], а відповідно і його спадкоємцем другої черги за правом представлення, суду не надано. При цьому, суд зазначає, що доказування такого факту у справі про визнання права власності на спадкове майно не може здійснюватися показаннями свідків, про яких заявляла позивачка, оскільки встановлення факту родинних відносин не входить до предмету доказування в даній справі. Родинні відносини між фізичними особами мають бути підтверджені документами, виданими органами реєстрації актів цивільного стану, а в разі відсутності таких документів - рішенням суду про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Що стосується показань свідків для підтвердження факту родинних відносин між фізичними особами, оцінка таких показань надається судом при розгляді справи про встановлення факту родинних відносин. Позивачка зверталася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із відповідною заявою про встановлення факту родинних відносин між нею та [PERSON], проте ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25.03.2014 (реєстраційний № у ЄДРСР 37810811) рішення суду першої інстанції було скасовано, заяву залишено без розгляду з роз'ясненням [PERSON] її права подати позов на загальних підставах. З огляду на викладене, позивачка мала звернутися до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин між нею та [PERSON], оскільки саме від вирішення цього питання залежить наявність чи відсутність її права на спадкування. Лише в разі встановлення судом факту родинних відносин позивачки зі спадкодавцем вона, як спадкоємець, може бути стороною у спорі про право власності на спадкове майно. Суд вважає за необхідне зазначити, що одночасне пред'явлення позовних вимог про встановлення факту родинних відносин і визнання права власності на майно в порядку спадкування, що позивачка мала намір зробити шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог, у даному випадку є неприпустимим, оскільки порушує визначений ЦК України нотаріальний порядок оформлення прав на спадщину. Як зазначалося вище, підставою для відмови позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину стала лише відсутність у неї документів, що підтверджують факт її родинних чи сімейних відносин із спадкодавцем. Про неподання позивачкою правовстановлюючих документів на спадкове майно нотаріусом у постанові від 27.08.2013 не зазначено. Отже, у разі встановлення факту родинних відносин в судовому порядку, позивачка спершу має в порядку, передбаченому ст.ст. 1296 - 1298, звернутися до нотаріуса за одержанням свідоцтва про право на спадщину, відтак, за необхідності, до суду. Таким чином, позивачкою передчасно пред'явлено позов про визнання права власності на майно в порядку спадкування, внаслідок чого суд визнає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, - відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed