Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

Позивач у квітні 2018 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що сторони 19.12.2014 року уклали шлюб. Від шлюбу у сторін народилася дитина Гліб, [INFO]. Сімейне життя не склалося, склалися неприязні стосунки один до одного. На даний час шлюбні стосунки припинені, спільне господарство не ведеться. Позивач вважає, що подальше сумісне життя, примирення між сторонами та відповідачем та збереження сімї є неможливим. Посилаючись на указані обставини, позивач просить розірвати шлюб між сторонами зареєстрований 19 грудня 2014 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тростянецького районного управління юстиції в Сумській області, актовий запис № 212. Позивач у судове засідання не зявилася, подала заяву, в якій позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач також у судове засідання не зявився, подав заяву про те, що проти розірвання шлюбу не заперечує, визнає позов і просить справу розглянути без його участі. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що між [PERSON] та [PERSON] 19.12.2014 року було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тростянецького районного управління юстиції в Сумській області, актовий запис № 212. Після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище «Васюхно». (а.с.8). У сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 56 СК України). У силу статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не установлено, примушування для збереження шлюбних відносин є порушенням прав чоловіка та дружини на свободу, а тому шлюб необхідно розірвати. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог. При цьому відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 704,80 грн. відповідно до квитанції 06.04.2018 року №0.0.1005207735.1 (а.с.2), 50 відсотків розміру якого, що становить 352,40 грн., у звязку з визнанням відповідачем позову слід повернути позивачу з державного бюджету, а 352,40 грн. стягнути на його користь з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved