Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позиція сторін у справі В січні 2021 року [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовною заявою до Старокозацької сільської ради та просить суд в порядку спадкування за заповітом визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 129,9 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., сараю літ. «В», сараю літ. «Г», підвал літ. «Д», вбиральня літ. «Є», гараж літ. «Ж», споруди № 1-3. Обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] посилається на те, що вказаний житловий будинок [ADDRESS] належав її матері [PERSON] , яка все життя та до самої смерті проживала в ньому проте не оформила належним чином право власності на будинок. 15.04.2008 року [PERSON] склала Заповіт яким вказаний будинок заповіла [PERSON] , яка все своє життя проживає в даному будинку та через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно державний нотаріус Мельниченко М.М. відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. З викладених обставин позивачка звернулася до суду з метою захисту своїх спадкових прав. Процесуальні дії Ухвалою суду від 05.01.2021 року провадження по справі було відкрито та визначено загальний порядок її розгляду з призначенням підготовчого судового засідання. 22.01.2021 року до канцелярії суду надійшла заява Старокозацької сільської ради з проханням справу розгляну без участі представника сільської ради. Ухвалою суду від 22.03.2021 року розгляд справи було відкладено та задоволено клопотання позивачки про витребування спадкової справи до майна [PERSON] . 27.03.2021 року до канцелярії суду надійшла витребувана копія спадкової справи. Ухвалою суду від 12.04.2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання 21.04.2021 року сторони не з`явились. Позивачка подала до канцелярії суду клопотання з проханням справу розглянути за її відсутністю та задовольнити позовні вимоги. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що [INFO] в селі Старокозаче Білгород-Дністровського району померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане 20.08.2020 року виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис 64. 15 квітня 2008 року [PERSON] , [INFO] , склала Заповіт яким житловий будинок [ADDRESS] , вона заповідає [PERSON] , [INFO] . Вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Тупиця Н.М., реєстровий номер 150 та за даними Спадкового реєстру є чинним. Житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на праві власності на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого Шмарковою Н.М., секретарем виконкому Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 11.06.1991 року за реєстровим номером 115. Згідно з Довідками Старокозацької сільської ради від 27.08.2020 року № 08/05-07/307, від 30.10.2020 року № 08/05-07/504 померла [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , проживали та були зареєстровані в житловому будинку [ADDRESS] . 06 листопада 2020 року позивачка подала до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом у вигляді житлового будинку [ADDRESS] . Була заведена спадкова справа до майна померлої [PERSON] за № 300/2020. Державний нотаріус Мельниченко М.М. 06.11.2020 року здійснював запит до Старокозацької сільської ради щодо надання дублікату Договору дарування житлового будинку від 11.06.1991 року, оскільки оригінал вказаного договору дарування втрачений. Проте, сільська рада не змогла надати дублікат запитуваного договору, що не дало нотаріусу можливості видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки неможливо підтвердити факт належності спадкового майна померлій. Старокозацька сільська рада 24.12.2020 року видала Довідку за № 08/05-07/697, якою повідомляє, що дійсно згідно даних погосподарської книги сільської ради за 2016-2020 роки, особовий рахунок № [NUMBER] , власником домогосподарства, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] значиться гр.. [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . За даними технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений 09.12.2020 року КП «Білгород-Дністровське БТІ», вказаний житловий будинок складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 129,9 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., сараю літ. «В», сараю літ. «Г», підвал літ. «Д», вбиральня літ. «Є», гараж літ. «Ж», споруди № 1-3. Вказаний житловий будинок з приналежними будівлями та спорудами збудований в 1870 році, останнє будівництво проводилось в 1991 році - гараж літ. «Ж». Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з п.4.15 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Зазначене підтверджує ту обставину, що спадкоємець за заповітом - [PERSON] не має змоги оформити свої спадкові права в позасудовому порядку, оскільки навіть у разі якщо реєстрація права власності на спірний будинок проводилась за договором дарування в 1991 році то підтвердити це неможливо. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Разом з тим, відсутність право встановлювальних документів на спірне нерухоме майно не є підставою для відмови у задоволенні позову (10 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 557/1209/16-ц, провадження № 61-19875св18. Адже позов про превентивний захист права власності ((попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися) може бути пред`явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою (11.04.18 р. Верховний Суд у складі колегії суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі №910/5630/17). У відповідності до пунктів 4-6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки і домоволодіння, розташовані на земельних ділянках, які відведені радгоспам і колгоспам в межах міста або селища міського типу, підлягають реєстрації на загальних підставах. Не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Оскільки державна реєстрація нерухомого майна в сільській місцевості в період чинності Інструкції від 31.01.1966 не проводилась, то документами, що підтверджують право спадкодавця на будинки, збудовані після видання Указу від 26.08.1948 та в період дії Інструкції від 31.01.1966, можуть бути довідки виконавчого комітету відповідної місцевої ради, виписки з погосподарської книги відповідної місцевої ради щодо належності будинку, ухвалені ОМС рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічні паспорти на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо, що відповідало діючому на той час законодавству. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, постанові Верховного Суду України від 28.02.2018 у справі № 3466/996/16-ц, інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Таким чином, відсутність чи наявність державної реєстрації спадкового житлового будинку [ADDRESS] не є суттєвою в даному випадку, оскільки обставинами справи, з врахуванням року побудови будинку та місця його розташування, підтверджується та обґрунтовується право позивачки на успадкування зазначеного будинку. Відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право) (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018 по справі №597/1070/15-ц). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є обґрунтованими, правомірними та спрямовані на захист спадкових прав позивач ки. Щодо судових витрат Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, позивачем не заявлено вимоги про відшкодування сплаченого нею судового збору.

Outcome: approved