Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради звернулося до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] , треті особи: Високо-тополянський психоневрологічний інтернат, Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Посилалось на те, що на обліку в Управлінні перебуває [PERSON] , [INFO] , яка рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2013 року визнана недієздатною. Її опікуном призначено гр. [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 13 травня 2014 року № 107, надано дозвіл опікуну [PERSON] , (згідно заяви від 24 квітня 2014 року) оформити документи для направлення до будинку-інтернату відповідного профілю недієздатну [PERSON] . Зобов`язано опікуна [PERSON] належним чином здійснювати опіку над майном недієздатної [PERSON] , яка являється власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Заборонено опікуну [PERSON] укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу, продажу або обміну частини квартири без дозволу органу опіки та піклування. Порушуючи норму закону, [PERSON] 13 квітня 2016 року укладає договір міни щодо 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] та 1/2 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , стороною якого є недієздатна [PERSON] . Враховуючи, вищевикладене, просили суд витребувати та вважали доцільним витребування квартири із незаконного володіння останнього набувача [PERSON] , так як договір міни відповідно до якого [PERSON] стала власником всієї квартири за адресою: [ADDRESS] було визнано нікчемним. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13.09.2020 року провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито. 24.09.2019 року на адресу суду надійшла заява від директора Високо-тополянського психоневрологічного інтернату з проханням слухати справу у відсутність їх представника. 09.10.2019 року на адресу суду надійшла заява від приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Носової Ж.Б. з проханням слухати справу у її відсутність, при винесенні рішення покладалась на розсуд суду. 24.12.2019 року на адресу суду надійшла заява від третьої особи [PERSON] з проханням повернути позовну заяву Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради, з тих підстав, що останні не мають законних підстав діяти в інтересах недієздатної [PERSON] 24.12.2019 наадресу суду надійшла заява від представника Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві радиз проханням слухати справу у відсутність їх представника. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 24.12.2019 року закрите підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов не надавав. На підставі ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суддя вирішив розглянути справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не надав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи вказані обставини та те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суддя ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суддя приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що на обліку в Управлінні перебуває [PERSON] , [INFO] , яка рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2013 року визнана недієздатною. Її опікуном призначено гр. [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 13 травня 2014 року № 107, надано дозвіл опікуну [PERSON] , (згідно заяви від 24 квітня 2014 року) оформити документи для направлення до будинку-інтернату відповідного профілю недієздатну [PERSON] . Зобов`язано опікуна [PERSON] належним чином здійснювати опіку над майном недієздатної [PERSON] , яка являється власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Заборонено опікуну [PERSON] укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу, продажу або обміну частини квартири без дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 4 ст. 67 Цивільного кодексу України опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Цивільного кодексу України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Статтею 72 Цивільного кодексу України визначено, що опікун зобов`язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Порушуючи норму закону, [PERSON] 13 квітня 2016 року укладає договір міни щодо 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] та Ѕ частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , стороною якого є недієздатна [PERSON] . Зазначені незаконні дії призвели до суттєвого порушення майнових прав недієздатної гр. [PERSON] . Зазначений договір Управлінням оскаржувався у судовому порядку. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави №554/9027/16-ц від 21 червня 2018 року було задоволено позов Управління та визнано договір міни 1/2 частини квартири розташованої за адресою [ADDRESS] , 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і 1/2 частини земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS] , укладений 13 квітня 2018 року між [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] та [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] нікчемним та зобов`язано приватного нотаріуса скасувати рішення по вищезазначеному договору. 25 липня 2018 року [PERSON] було подано апеляційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави №554/9027/16-ц від 21 червня 2018 року до Апеляційного суду Полтавської області, яка відповідно до Постанови Апеляційного суду Полтавської від 17 вересня 2018 року залишена без задоволення. 13 жовтня 2018 року [PERSON] подала касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави №554/9027/16-ц від 21 червня 2018 року та Постанову Апеляційного суду Полтавської від 17 вересня 2018 року, яка відповідно до Постанови Верховного Суду України від 20 грудня 2018 року була залишена без задоволення. 25 вересня 2018 року до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла заява від приватного нотаріуса Кривенко Н.В. стосовно роз`яснення рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 21 червня 2018 року, відповідно до якого останню зобов`язали скасувати договір міни від 13 квітня 2016 року. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2019 року [PERSON] звільнено від повноважень опікуна. Відповідно до ст. 65 Цивільного кодексу України до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. Відповідно до ст. 66 Цивільного кодексу України якщо над фізичною особою, яка перебуває у навчальному закладі, закладі охорони здоров`я або закладі соціального захисту населення, не встановлено опіку чи піклування або не призначено опікуна чи піклувальника, опіку або піклування над нею здійснює цей заклад. Враховуючи практику Верховного Суду України викладену в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24 листопада 2018 року (далі - Узагальнення) стосовно положення ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов`язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. У тому ж узагальненні зазначається, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 Цивільного кодексу України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Аналогічна позиція викладена і в правовій позицій Постанови ВСУ від 13 травня 2015 року. Відповідно ст.ст.15,16ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання, і право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 цього Кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, перелік яких не є вичерпним, оскільки передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд констатує, що однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За наведених і встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved