Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач у березні 2021 року звернувся до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.08.2020 відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США, які зобов`язався повернути позивачу до 20.02.2021, про що відповідач власноручно написав розписку. Позивач 22.02.2021 та 01.03.2021 позивач направив відповідачу вимогу про повернення грошових коштів. Проте дана вимога була залишена відповідачем без задоволення. На підставі чого, позивач звернувся до суду та просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за договором позики від 19.08.2020 у сумі 6000,00 доларів США. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.03.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з викладених у позовній заяви підстав. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову оскільки грошові кошти від позивача не отримував, а викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Пояснив, що розписку відповідач 19.08.2020 написав без передачі реальних грошових коштів, оскільки вважав себе гарантом домовленостей на суму 6000 доларів США, які існували між [PERSON] та його знайомими на ім' [PERSON] та [PERSON] за отримання ексклюзивного номерного знаку для автомобіля. Оскільки зазначені особи не виконали своїх зобов`язань перед [PERSON] , який в свою чергу, передав їм за ці послуги 6 000 доларів США, відповідач погодився написати боргову розписку. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні документи в матеріалах цивільної справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 19.08.2020 [PERSON] взяв у [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США, які зобов`язався повернути позивачу до 20.02.2021, про що відповідач власноручно написав розписку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вказаний договір позики від 19.08.2020 було укладено сторонами відповідно до вимог діючого законодавства, підписано відповідачем. Вказаний договір не визнано недійсним і є чинним на момент розгляду справи. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 (справа №6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15. За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. В даному конкретному випадку договір позики від 19.08.2020 року - борговий документ, укладений між позивачем та відповідачем у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики, свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі. Твердження представника відповідача, що грошові кошти [PERSON] безпосередньо [PERSON] не передавалися та відповідно між ними відсутні боргові відносини суд відхиляє, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на його підтвердження. На відеозапису, на який посилається представник відповідача і який було переглянуто в судовому засіданні, зафіксовано лише момент написання боргової розписки і з нього неможливо зробити висновок про те, що грошові кошти при цьому не надавалися - до початку здійснення відеозапису чи після його завершення. А тому зазначений відеозапис не може бути належним доказом того, що [PERSON] не отримав гроші від позивача. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі вказаного та

Outcome: approved