Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач, через свого представника [PERSON], звернувся до суду з позовом до ПАТ «АК «КИЇВВОДОКАНАЛ», в якому просив, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог: - поновити на роботі [PERSON] на посаді директора безпеки Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» з 11.09.2019; - скасувати запис в трудовій книжці [PERSON] про його звільнення з роботи за ч. 1 п. 1 ст. 40 КЗпП України; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.09.2018, на день ухвалення рішення суду. - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 134028,00 грн.; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» на користь [PERSON] судові витрати, які пов'язані з витратою на послуги адвоката в розмірі 100000,00 грн.; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» на користь [PERSON] судові витрати, які пов'язані з витратою на проведення експертного дослідження в розмірі 3723,00 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач звільнив позивача з грубим порушенням вимог статей 40, 42 КЗпП України, не було враховано переважного права останнього залишення на роботі, в силу вимог ст.42 КЗпП України та положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і не запропоновано іншу роботу (посаду) в межах кваліфікації позивача, досвіду його роботи та професійних якостей і продуктивності праці. При цьому, позивач зазначив, що він працював на посаді директора департаменту безпеки відповідача з 01.09.2016 року та з моменту виявлення ряду грубих порушень позивачем на підприємстві, Голова правління [PERSON] вирішив замінити позивача на іншу людину, яку йому вказали зацікавлені в цьому сторонні особи, що мають вплив на Голову правління, запропонувавши добровільне звільнення з посади. Однак, позивач відмовився від такої пропозиції, на що отримав відповідь, що він буде звільнений у будь-який спосіб. На виконання погроз, 22.08.2018р. позивачу вручили для ознайомлення попередження без дати та номеру про скорочення посади позивача, який в цей час перебував на стаціонарному лікуванні. 11.09.2018 позивача попереджено про його звільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується особистим підписом позивача на попередженні, та вручено Наказ № 647-Д від 11.09.2018 про звільнення позивача з роботи з 11.09.2018, через скорочення штату працівників. Після написання про ознайомлення із наказом, позивачу видали примірник оскаржуваного наказу про його звільнення та трудову книжку, але без надання довідки про розмір заробітної плати, як цього вимагав позивач. Представник позивача зазначив, що є учасником бойових дій та інвалідом війни 3-ї групи на якого розповсюджуються певні гарантії по захисту його прав на працевлаштування, а тому, після отримання наказу про звільнення, позивач повністю не погодився із наказом про звільнення, про що він написав раніше у попередження про звільнення, ще 22.08.2018. Крім того, звільнення позивача відбувалось без згоди профспілкового комітету, який повинен запросити позивача під час розгляду цього питання у випадку звернення до нього роботодавця. Разом з тим, представник позивача зазначив, що внаслідок незаконного звільнення, позивачу було завдано моральної шкоди, які позивач оцінює у 134028,00 грн. виходячи з того, що позивач втратив нормальний життєвий зв'язок, необхідний для зусиль організації свого життя, що підтверджується висновком експерта №20-12-2018 від 31.12.2018. Відповідач до суду подав відзив на позовну заяву від 03.12.2018 за вих. №1626/12 та відзив на заяву про збільшення позовних вимог від 21.02.2019 за вих. № 140/12, з додатками до них, згідно яких відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просив суд у задоволені позову відмовити повністю. В якості заперечень на позов відповідач зазначив, що Наказом від 20.08.2018 № 352 «Про впровадження організаційної структури ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ», з метою оптимізації та підвищення ефективності роботи структурних підрозділів відповідача, удосконалення організації праці, раціонального використання трудових ресурсів товариства та виконання Протоколу засідання Наглядової ради відповідача від 17.08.2018 за №17/08/18-1, запроваджено нову організаційну структуру відповідача та зобов'язано директора департаменту управління персоналом забезпечити, не пізніше ніж за два місяці до наступного вивільнення, ознайомити працівників відповідача, посади яких скорочуються та попередити про їх наступне вивільнення із одночасним запропонуванням іншої роботи, що відповідає їх спеціальності. У разі неможливості або відмови працівників від працевлаштування провести звільнення за скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги. Враховуючи, що посада позивача підпадала під скорочення штату працівників та виведення зі штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців головного офісу відповідача, 22.08.2018 позивачу вручено попередження про скорочення посади з пропозицією роботи на іншій посаді та повідомлення про те, що у разі відмови від запропонованої роботи позивача буде звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При отриманні зазначеного попередження позивач відмовився від запропонованої йому посади, про що вказав у своєму попередженні. 11.09.2018 позивач подав заяву на ім'я голови правління - генерального директора ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» про його звільнення з посади, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням терміну попередження про майбутнє звільнення, тобто з 11.09.2018р. Крім того, відповідач зазначив, що позивач не є членом профспілкової організації працівників відповідача, що підтверджується довідкою від 29.11.2018 за вих. № 32, яка була надана суду разом із відзивом на позовну заяву. У зв'язку із цим, відповідач вказує на безпідставність вимог позивача стосовно поновлення на роботі, скасування запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу. Суд, дослідивши позовну заяву з наданими документами, відзиви відповідача, всебічно, повно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються як позовні вимоги, так і заперечення на них, оцінивши докази в їх сукупності щодо співставлення їх належності, допустимості, достовірності кожного окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку між собою, вважає необхідним відмовити у задоволенні позовної заяви, виходячи з наступного. Наказом відповідача № 348 - К від 31.02.2016, позивача призначено на посаду заступника генерального директора з питань безпеки - директора департаменту безпеки з 01.09.2016 зі строком випробування на два місяці з посадовим окладом 25025,00 гривень, щомісячно та встановлено за науковий ступінь «кандидат юридичних наук» в розмірі 15 % посадового окладу. Наказом від 20.08.2018 № 352 «Про впровадження організаційної структури ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ», з метою оптимізації та підвищення ефективності роботи структурних підрозділів відповідача, удосконалення організації праці, раціонального використання трудових ресурсів товариства та виконання Протоколу засідання Наглядової ради відповідача від 17.08.2018 за №17/08/18-1, запроваджено нову організаційну структуру відповідача. Зі змісту Наказу від 20.08.2018 № 352 вбачається, що серед інших посад, посада заступника генерального директора з питань безпеки - директора департаменту безпеки, на якій перебував позивач, виведена зі штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців головного офісу відповідача та скорочена. Крім того, вказаним Наказом від 20.08.2018 № 352, зобов'язано посадових осіб відповідача розробити нові положення, посадові інструкції та здійснити перерозподіл обов'язків між заступниками генерального директора відповідача. Разом з тим, вказаним Наказом від 20.08.2018 № 352, зобов'язано директора департаменту управління персоналом забезпечити, не пізніше ніж за два місяці до наступного вивільнення, ознайомити працівників відповідача, посади яких скорочуються та попередити про їх наступне вивільнення із одночасним запропонуванням іншої роботи, що відповідає їх спеціальності. У разі неможливості або відмови працівників від працевлаштування провести звільнення за скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги. 22.08.2018 головою правління - генеральним директором відповідача [PERSON] видано попередження позивачу про скорочення посади заступника генерального директора з питань безпеки - директора департаменту безпеки ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» та запропоновано позивачу іншу роботу на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління з питань безпеки та забезпечення режимної охорони ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» з посадовим окладом в розмірі 10750,00 гривень, щомісячно. Одночасно, виданим попередженням позивача повідомлено, що в разі відмови від запропонованої йому роботи, його буде звільнено з роботи, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами організації виробництва і праці скороченням штату працівників 21.11.2018, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. Вказане попередження видано на підставі наказу ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» від 20.08.2018 № 352 «Про впровадження організаційної структури ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» з метою оптимізації та підвищення ефективності роботи структурних підрозділів ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ», удосконалення організації праці, раціонального використання трудових ресурсів Товариства та на виконання Протоколу засідання Наглядової ради ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» від 17.08.2018 №17/08/18-1. Зі змісту виданого попередження вбачається, що у графі, під підписом Голови правління - Генерального директора, міститься підпис позивача та повідомлення про те, що він не згоден із запропонованою йому посадою провідного інженера відділу економічної безпеки управління з питань безпеки та забезпечення режимної охорони відповідача. Суд звертає увагу, що на момент надання позивачу для ознайомлення з виданим попередженням, вказаний документ не містить дати та вихідного номеру реєстрації вихідної документації. Разом з тим, в матеріалах справи не містяться також відомості або посилання на відповідний підзаконний та/чи нормативний акт, який б зобов'язував на обов'язкове здійснення реєстрації вказаного попередження без повідомлення та ознайомлення особи, якої це стосується. При цьому, суд звертає увагу, що на момент ознайомлення позивача з виданим попередженням відповідача, воно підписано Головою правління - Генеральним директором відповідача, тобто належною особою. Будь-яких заперечень позивача про те, що вказане попередження відповідача не зареєстровано в установленому порядку, на момент його повідомлення та ознайомлення з ним, останній не зазначав. Також, в матеріалах справи, у тому числі в позовній заяві та відзивах на неї, відсутня будь-яка інформації про те, що вказане попередження відповідача було оскаржувано та/чи скасовано в установлено законом порядку або визнано недійсним. Як встановлено судом, 11.09.2018 позивач подав на ім'я Голови правління - генерального директора відповідача заяву, згідно якої позивач просив звільнити його з роботи з 11.09.2019 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На підставі вказаної заяви позивача від 11.09.2018 Наказом за № 647-К позивача було звільнено з посади заступника генерального директора з питань безпеки - директора департаменту безпеки з 11.09.2018 у зв'язку із скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; виплачено позивачу вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку (відповідно до ст. 44 КЗпП України) та за 01 календарний день невикористаної щорічної додаткової відпустки з 2017 року та 01 календарний день щорічної відпустки за період роботи з 01.09.2018 по 11.09.2018. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 4 ст. 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України). Крім того, наведені вище положення ч. 4 ст. 36 КЗпП України встановлюють, що звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 зазначеного Кодексу можливе у випадку скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до частини другої ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно частин першою, третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Як зазначено в п. 19 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом достовірно з'ясовано, що відповідач на виконання Протоколу засідання Наглядової ради ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» від 17.08.2018 №17/08/18-1, з метою оптимізації та підвищення ефективності роботи структурних підрозділів відповідача, удосконалення організації праці, раціонального використання трудових ресурсів Товариства, змінив організаційну структуру шляхом скорочення штатних одиниць. Слід зазначити, що відповідач, діючи у відповідності до ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, запропонував позивачу іншу роботу на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління з питань безпеки та забезпечення режимної охорони ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» з посадовим окладом 10 750 гривень щомісячно, тобто виконав обов'язок щодо надання позивачу переваженого права залишення на работі. Однак, позивач не скориставшись своїм правом, відмовився від запропонованої посади, що підтверджується його підписом у виданому попередженні. Більше того, позивач подав відповідачу власноручну заяву про його звільнення, тобто позивач на той момент мав намір самостійно звільнитись із займаної посади. Відповідно до роз'яснень Міністерства праці та соціальної політики України, викладених у листах від 25.05.2010 № 107/06/186-10 та від 15.02.2012 № 18/06/186-12, до закінчення двомісячного строку з дня попередження, звільнення працівників з ініціативи адміністрації на зазначених підставах без їх згоди не допускається. При наявності прохання працівника скоротити термін попередження про наступне звільнення, який є обов'язковим тільки для адміністрації, працівник може бути звільнений до його закінчення, як на підставах, визначених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, так і за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), у зв'язку з переведенням (п. 5 ст. 36 КЗпП України), за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Таким чином, суд визнає, що відповідачем у відповідності вищевказаних приписів та положень, виконав обов'язок щодо забезпечення прав позивача на працевлаштування останнього, але позивач таким правом не скористався, та звільнився із займаної посади за власною ініціативою, у зв'язку з цим суд не бере до уваги твердження позивача про те, що його звільнення відбувалося з порушенням вимог трудового законодавства України. Вказані позивачем доводи щодо порушення трудових прав позивача при його звільненні не свідчать про незаконність наказу ПрАТ «Акціонерна Компанія «КИЇВВОДОКАНАЛ» № 647-К від 11.09.2018р. про звільнення позивача відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а тому суд вважає вказаний наказ правомірним, що відповідає вимогам трудового законодавства України. Більше того, судом не встановлено, а позивачем, в силу ст. 81 ЦПК України, не доведено будь-якими належними, достовірними та допустимими доказами, що на позивача з боку Голови правління -генерального директора відповідача, здійснювався психологічний або будь-який інший тиск, у тому числі у вигляді погроз, з метою його звільнення із займаної посади. Також, судом не встановлено, що третіх осіб, які нібито мали вплив на Голову правління з метою звільнення позивача із займаної посади, у зв'язку із цим суд розцінює такі твердження позивача як припущення. Посилання позивача про те, що його звільнено, всупереч положенням ст. 43-1 КЗпП України, за відсутності згоди профспілки, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідачем на підтвердження того, що позивач не перебував і не являвся членом Об'єднання первинних профспілкових організацій відповідача, подав довідку від 29.11.2018 за №32, згідно якої вбачається, позивач не подавав заяви про вступ до Об'єднання первинних профспілкових організацій відповідача та членських внесків не сплачував. Будь-яких інших доказів, які в силу статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України, на спростування цього доказу позивачем не надано. Крім того, зі змісту п.п. 5, 7 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України вбачається, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організаціїта звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян. Отже, доводи позивача про незаконність його звільнення через відсутність згоди органу первинної профспілкової організації не заслуговують на увагу, оскільки позивач обіймав посаду заступника генерального директора, на звільнення якої згода органу первинної профспілкової організації не потрібна. Також, суд визнає, що позивач не являвся членом органу первинної профспілкової організації, що підтверджується довідкою Об'єднання первинних профспілкових організацій відповідача від 29.11.2018 за №32. Враховуючи наведене, у зв'язку із тим, що судом не встановлено порушення вимог трудового законодавства України при звільненні позивача, всі інші похідні вимоги від основної щодо поновлення на роботі, відповідно є безпідставними, зокрема щодо скасування запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Разом з тим, враховуючи встановлені судом обставини, слід зазначити положення ст. 237-1 КЗпП України, якими встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи те, що судом не встановлено протиправності дій відповідача щодо звільнення позивача із займаної посади, тобто наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, суд вважає, що позовні вимоги по відшкодуванню моральної шкоди є безпідставними, навіть якщо це підтверджено висновком експерта. Більше того, суд звертає увагу, що експерт при проведенні дослідження психологічного стану позивача та завдання останньому моральної шкоди, виходив з того, що відносно останнього нібито вчиненні відповідачем протиправні дії. Разом з тим, суд не може взяти до уваги доводи позивача про те, що ним були понесені судові витрати, які пов'язані з витратою на послуги адвоката в розмірі 100000,00 грн. та проведення експертного дослідження в розмірі 3723,00 грн., виходячи з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема: на професійну правничу допомогу; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Положеннями ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України). Як визначено у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із матеріалів справи вбачається наявність додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги з наданням всіх повноважень як представнику та захиснику від 30.03.2018, укладеного між позивачем та адвокатом [PERSON], згідно якої гонорар адвоката за надання позивачу правової допомоги становить 100000,00 грн. Однак, представником позивача не надано жодних документів, які б підтверджували детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних ним при наданні позивачу правових послуг, та їх оціночну вартість, цим самим суд не може встановити належним чином їх співмірність з обсягом робіт, у зв'язку із цим, суд вважає такі позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, які були надані сторонами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed