Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

позивач, яка є бабусею неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] народження, звернулась до суду з даним позовом, де просить: позбавити [PERSON] та [PERSON], батьківських прав відносно їх дочки, та стягнути з відповідачів на її користь на утримання їх неповнолітньої доньки аліменти в твердій грошовій сумі, по 300 грн. на місяць з кожного, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивує тим, що її дочкою, яка є матір'ю [PERSON], було розірвано шлюб 04.07.2006 року. Після розірвання шлюбу її дочка та зять не приділяють своїй дочці жодної уваги, переклавши всі обов'язки з її виховання та утримання на неї та її чоловіка. З трирічного віку дитина постійно проживає у них та перебуває на їх повному утриманні. Батьки практично не з'являються до дитини та не намагаються зв'язатись з нею по телефону, коштів на утримання дочки або речей не надають, зі святами дитину не вітають, подарунків не передають. Вони з чоловіком прихильно ставляться до онуки і вона відповідає їм взаємністю. Ними створені усі умови для належного виховання та утримання дитини, що підтверджується актом обстеження житлово - побутових умов дитини. Питання позбавлення батьків батьківських прав відносно їх неповнолітньої дитини розглядалось батьківським комітетом та педагогічною радою Олександрійської загальноосвітньої школи - інтернату I-III ступенів, яку відвідує її онука, які дійшли висновку щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав відносно [PERSON], [INFO] Ініціатором її звернень до різних інстанцій з приводу позбавлення батьків батьківських прав стала сама онука. Висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Олександрійської міської ради від 18.11.2014 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не виконують батьківських обов'язків в зв'язку з чим комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав. Відповідачі офіційно ніде не працюють, з огляду на що позивач заявляє вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої онуки у твердій грошовій сумі, розмір якої визначає в сумі 300 грн. на місяць з кожного з відповідачів. Посилаючись на п.2, 4 ч.1 ст.164, 165 СК України просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, пояснивши, що в 2006 року, її дочка [PERSON] розірвала шлюб з чоловіком та переїхала з їх онукою [PERSON] до них в смт.Пантаївку з м.Кривий Ріг, а її чоловік з їх сином [PERSON] переїхали до с. Шестірня Широківського району Дніпропетровської області. Її дочка, [PERSON] проживала разом з ними в смт.Пантаївці до 2010 року, а потім поїхала, пояснивши, що їде налагоджувати стосунки з чоловіком. Через деякий час Їм стало відомо, що вона зійшлась з якимось іншим чоловіком. Потім вона повернулась додому будучи вагітною та маючи борги. Вони з чоловіком допомогли їй вирішити всі її питання, але домовились, що вона буде проживати в с.Пантзіївка Знам'янського району разом з бабусею в її будинку. Фактично з дочкою [PERSON], її батьки не спілкуються, матеріально дитині не допомагають. Відповідачі подали заяви до суду, де вказали, що позовні вимоги визнають. Вона не перешкоджає спілкуванню онуки як з матір'ю, так і з її батьком. Але онука спілкується тільки зі своїм братом, який зараз перебуває в школі - інтернаті та проживає з батьком, а влітку приїздить до них в смт.Пантаївка. Матеріальної допомоги на утримання дитини батьки не надають, її вихованням та життям не цікавляться. Відповідачі на розгляд справи не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, де вказали, що не заперечують проти задоволення позовних вимог. Суд, ухвалив провести розгляд справи у відсутність даних осіб та ухвалити рішення на підставі наявних матеріалів справи. Представник третьої особи - просить позов задовольнити, пояснивши, що на засідання комісії були подані документи щодо позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх дочки. Були викликані батьки дитини - [PERSON] та [PERSON]. З'явився тільки батько та повідомив, що після розірвання шлюбу з ним проживає їх син, який має проблеми зі здоров'ям, в зв'язку з чим він ним опікується. Також він пояснив, що син з понеділка до п'ятниці перебуває в школі - інтернаті, а він в цей час працює; а дочці краще буде з бабусею, бо вона дівчинка, він її не може забрати до себе, так як працює і йому дуже важко. Також на засідання комісії була запрошена дитина, яка пояснила, що вона проживає з бабусею та у них добрі стосунки. А тому було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьків [PERSON], [INFO] батьківських прав. Прокурор вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи всі обставини справи встановлені судом, заяви батьків дитини, які визнали позов. Вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 2 та 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст.180 СК України ). Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину ( ч.2 ст.166 СК України) Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON], є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11). Батько дитини після розірвання шлюбу проживає зі старшим сином за адресою: с. Шестірня Широківського району Дніпропетровської області, а матір - в с.Пантзіївка Знам'янського району Кіровоградської області. Як встановлено з пояснень позивачки, в 2006 році її дочка [PERSON] розірвала шлюб з чоловіком та переїхала разом з їх онукою [PERSON] до них в смт.Пантаївка з м.Кривий Ріг, а її чоловік з їх сином [PERSON] переїхали до с.Шестірня Широківського району Дніпропетровської області. [PERSON] проживала разом з позивачкою та донькою в смт.Пантаївці до 2010 року, а потім поїхала, пояснивши, що їде налагоджувати стосунки з чоловіком. Потім стало відомо, що вона зійшлась з якимось іншим чоловіком, а через деякий час вона повернулась додому будучи вагітною та маючи борги. Вони з чоловіком допомогли їй вирішити всі її питання, але домовились, що вона буде проживати в с.Пантзіївка Знам'янського району з бабусею. Фактично з дочкою [PERSON], її батьки не спілкуються, матеріально дитині не допомагають. Відповідачі подали заяви до суду, де вказали, що не заперечують проти позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів (а.с. 112, 117). В своїх поясненнях позивач також зазначила, що не перешкоджає спілкуванню онуки як з матір'ю, так і з її батьком. Але онука спілкується зі своїм братом, який зараз перебуває в школі - інтернаті та проживає з батьком, та влітку приїздить до них в смт.Пантаївку. Обставини справи свідчать про те, що окреме проживання дитини від її матері та батька було викликано відсутністю належного піклування та турботи за дитиною з боку відповідачів, що підтверджується поясненнями як позивачки так і поясненнями представника третьої особи. В судовому засіданні дитина [PERSON] пояснила, що вона з батьками майже не спілкується та її ображає те, що батьки навіть не цікавляться нею. У неї з бабусею та дідусем гарні стосунки, та вона бажає і в подальшому з ними жити. Не заперечує проти позбавлення її батьків батьківських прав щодо неї. Згідно педагогічної характеристики з Олександрійської загальноосвітньої школи - інтернату I-III ступенів на [PERSON], дитина прибула до школи - інтернату в 2008 році. Дівчинка проживає з дідусем та бабусею, які систематично відвідують навчальний заклад, цікавляться розвитком дитини, її успіхами в навчанні, приймають участь у житті класу. Батько дитини та її матір вихованням дівчинки не займаються, протягом останніх років батьки ні разу не з'являлися до школи, не цікавились її навчанням, дитина утримується за рахунок дідуся та бабусі (а.с.13). Відповідно до актів обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: Кіровоградська область, [ADDRESS] складеного комісією Олександрійської загальноосвітньої школи - інтернату I-III ступенів встановлено, що житло родини [PERSON] складається із двох кімнат, кухні та веранди, площею 40,9 кв.м. Кімнати у будинку світлі, просторі, сухі, чисто прибрані. Будинок газифікований. Умови для нормального утримання та розвитку дитини створені. В будинку є окрема кімната для [PERSON], дівчинка забезпечена теплим одягом, придбано комп'ютер. Проживає з дідусем та бабусею [PERSON], стосунки з ними теплі, дружні, доброзичливі (а.с. 16). Питання позбавлення батьків дитини батьківських прав відносно їх неповнолітньої доньки [PERSON] розглядалось батьківським комітетом та педагогічною радою Олександрійської загальноосвітньої школи - інтернату I-III ступенів, яку відвідує дівчинка, які дійшли висновку - підтримати заяву [PERSON] та доручити адміністрації навчального закладу звернутись до комісії з питань захисту прав дитини з погодженням на позбавлення батьківських прав - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] щодо неповнолітньої [PERSON], [INFO] в зв'язку з тим, що батьки самоусунулись від виконання батьківських обов'язків, не приймають участь у вихованні дитини, не підтримують матеріально, життям та здоров'ям дитини не цікавляться (а.с.15). Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Олександрійської міської ради від 18.11.2014 року, комісія просить позбавити [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] та стягнути аліменти з них на утримання дитини (а.с.24). Згідно з п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурнихта інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 2 та 3 статті 27 Конвенції передбачено, що батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону (ст. 12 вказаного Закону). Як передбачено ст. 14 цього Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 р. (справа «Савіни проти України») зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні врахувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинитися, коли це дозволять обставин. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей із своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Згідно із ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до положень статті 214 СК України, ч. 1 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008року № 866, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно із ч. 1 ст. 12 цього Закону безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. Згідно п. 2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не піклуються про фізичний і духовний розвиток своєї дочки, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Також вони не вчинили жодних дій, які б свідчили про зміну їх ставлення щодо матеріального забезпечення та виховання дитини, не працевлаштувались, що свідчить про відсутність об'єктивних причин їх неможливості забезпечити дитину всім необхідним для розвитку та виховання в домашніх умовах, при цьому відповідачами подано заяви, де вони вказали, що не заперечують проти позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів (а.с. 112, 117), а тому всі ці фактори можна розцінювати як ухилення [PERSON] та [PERSON] від виховання дитини та свідоме нехтування своїми обов'язками. За таких обставин, суд вважає, що відповідачі ухиляються від виховання та утримання своєї дочки, фактично переклавши цей обов'язок на дідуся та бабусю дитини, яка є позивачем по справі, подавши заяви, де вони вказали, що не заперечують проти позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів, тому згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З наведених вище обставин, суд вважає, що є підстави передбачені п. 2 ч.1 ст.164 підстави для позбавлення відповідачів батьківських прав щодо доньки [PERSON], [INFO], що сприятиме захисту інтересів останньої. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини, то суд враховує те, що відповідачі не працюють та не мають постійного заробітку, а крім того не заперечують щодо стягнення з них аліментів, а тому стягує з відповідачів на користь позивачки аліменти на утримання [PERSON] в розмірі по 300 грн., з кожного, щомісячно, що не порушує права та інтереси інших осіб. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.3 ст.184 СК). ( Статтю 184 доповнено частиною третьою згідно із Законом N 2901-IV ( 2901-15 ) від 22.09.2005 ). Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, в даному випадку стягнення аліментів присуджується з 25 листопада 2014 року, тобто з дати надходження позову до суду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню по 243,60 грн., з кожного, судових витрат.

Outcome: approved