Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач ТОВ «Служба термінового кредитування» звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 17.12.2013 [PERSON] уклала з ТОВ «Служба термінового кредитування» кредитний договір № 131217-110201, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав в кредит грошові кошти в розмірі 300 грн. 00 коп. і зобов'язалася їх повернути, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 84 грн. 00 коп. у строк до 30.12.2013. В порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання щодо повернення отриманих грошових коштів не виконала, у зв'язку з чим, станом на 01.03.2018 утворилась заборгованість в розмірі 112965 грн. 62 коп., яка складається з суми основного боргу 300 грн. 00 коп., процентів за користування кредитом в розмірі 84 грн. 00, пені в розмірі 9132грн. 00 коп. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вказаним кредитним договором від 17.12.2013 в розмірі 11295 грн. 62 коп., а також судові витрати в розмірі 1779 грн. 62 коп. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.04.2018 відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. Крім того, дана цивільна справа визнана судом малозначною (незначної складності) і розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. В судове засідання представник позивача ТОВ «Служба термінового кредитування» не з'явився. До початку судового засідання директором ТОВ «Служба термінового кредитування» подано заяву з проханням проводити розгляд справи без участі позивача, підтримав заявлені вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явилася, про причину неявки суду не повідомила, була належним чином повідомленою про дату час та місце розгляду справи рекомендованим листом, який повернувся до суду не отриманим, що є належним повідомленням сторони про день та час розгляду справи. Відзив на позовну заяву подано не було. Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи думку представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об'єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини: в судовому засіданні встановлено, що 17.12.2013 між сторонами укладено кредитний договір, № 131217-110201, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав в кредит грошові кошти в розмірі 300 грн. 00 коп., які зобов'язалася повернути у строк до 30.12.2013 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 84 грн. 00 коп. (730 відсотків річних), а також зі сплатою при виникненні заборгованості неустойки. Пунктом 3.1 договору передбачено, що розмір процентів, які повинен сплатити позичальник, 2% за кожен день користування кредитом (730% річних або 732% річних, якщо на період користування кредитом припадає на високосний рік). Як визначено п. 6.1 договору, у разі несвоєчасного повернення позичальником обумовленої суми кредиту та нарахованої плати за користування кредитом до позичальника застосовуються штрафні санкції. За порушення строків повернення кредиту сплачувати кредитодавцю неустойку у вигляді пені з розрахунку 2% вуд суми кредиту за кожен день прострочення платежу за кредитним договором (п.6.2 договору). Сторони домовились про позовну давність, яка визначена у 10 років (п.9.2 договору) Разом з тим, в порушення договірних умов, відповідач, станом на 01.03.2018 не виконав свої зобов'язання щодо повернення отриманих грошових коштів в розмірі 300 грн. 00 коп., а також щодо сплати процентів за користування кредитом. Доказів повернення несплаченої суми грошових коштів, або повідомлення про підстави неможливості погашення боргу відповідачем суду не надано. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як зазначено у ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. На час розгляду справи договір № 131217-110201 від 17.12.2013 недійсним, розірваним чи припиненим не визнаний. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Поняття та підстави виникнення права на неустойку визначені ст.ст. 549, 550 ЦК України. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України). Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 300 грн. 00 коп. та процентами в сумі 84грн. 00 коп. підтверджується розрахунком, наданим позивачем. Вказаний розрахунок є повним, чітким, об'єктивним, він узгоджуються з умовами кредитного договору. Тому, суд вважає вказаний документ належним та допустимим доказом і бере за основу при винесенні цього рішення. Таким чином, стягненню з відповідача в повному обсязі підлягає заборгованість за тілом кредиту в сумі 300 грн. 00 коп. та процентами в сумі 84 грн. 00 коп. Вирішуючи питання щодо розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, суд керується правовими позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014, згідно яких частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Так, відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов'язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов'язку також може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено частиною другою статті 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Крім того, відповідно до рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 (справа №7-рп/2013), вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Істотними обставинами в розумінні частини 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Положення статті 616 ЦК України передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. Правова позиція з цього приводу викладена в Постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 по справі № 6-100цс14. Враховуючи, що нарахований позивачем розмір неустойки, а саме, - плати за пропуск платежів, є неспівмірним із розміром основного боргу за кредитом та процентами, беручи до уваги, що позивачем будь-яких доказів про негативні наслідки для позивача через прострочення виконання зобов'язання суду не надано, тому, суд,

Outcome: partial