Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач 15.01.2005 р. уклала шлюб з гр.. України [PERSON] , змінивши дівоче прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка - [PERSON]. У шлюбі народився син - [PERSON], [INFO]. 03.08.2015 року шлюб було розірвано рішенням Солом»янського районного суду м. Києва. У 2016 р. позивач уклала шлюб з гр.. Німеччини та взяла його прізвище [PERSON], змінивши прізвище з [PERSON] на [PERSON]. За період перебування у шлюбі сторони спільно придбали автомобіль марки Hyunday Tucson (д.н.з. [NUMBER]), зареєстрований на відповідача, машиномісце площею 13,9 кв. м. вартістю 158 484,48 грн. за адресою: [ADDRESS] та у 2011 році земельну ділянку в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області площею 6 соток. Зважаючи на те, що зазначене майно є спільним сумісним майном подружжя, представник позивача просить суд визнати за позивачем право власності на ? частину автомобіля марки Hyunday Tucson (д.н.з. [NUMBER]), машиномісця площею 13,9 кв. м. вартістю 158 484,48 грн. за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області площею 6 соток. Позов було подано до Солом»янського районного суду та 11.05.2017 відповідною ухвалою справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя направлено до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. 25.10.2017 р. представником [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. Вимоги зустрічного позову, мотивовано наступним. Створивши сім»ю сторони вирішили придбати власне майно, у якому в подальшому будуть проживати разом. Зібравши певну суму було прийнято рішення інвестувати грошові кошти у будівництво житлового будинку, що в подальшому отримав поштову адресу: [ADDRESS]. Перед оформленням інвестиційного договору відповідач [PERSON] попросила оформити договір і як наслідок право власності на квартиру на свого дідуся [PERSON], оскільки позивач є підприємцем і відповідає усім своїм майном по зобов»язанням. 14.05.2012 р. між [PERSON] та ТОВ «Компанія з управління активами «Інвест-Консалтинг», що діяло в інтересах Пайового закритого не диверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Пегас»було укладено інвестиційний договір № Т3/КО75/1, предметом якого була інвестиційна участь [PERSON] у будівництві будинку. За умовами договору Товариство взяло на себе обов»язок передати відповідачу у власність квартиру [ADDRESS] після сплати її вартості - 939 066,69 грн. Довідкою від 11.10.2013 р. ТОВ «КУА «Інвест-Консалтинг» підтвердило, що [PERSON] повністю виконав умови договору. Право власності відповідача було зареєстровано у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, оплата за квартиру здійснювалась виключно за рахунок коштів [PERSON] [PERSON] 1930 року народження, пенсіонер, отримує дохід у вигляді пенсійних виплаті додаткових джерел доходу немає і не міг собі дозволити придбати квартиру. З іншого боку позивач [PERSON] є підприємцем і його дохід дозволяв інвестувати гроші у нерухомість. Після оформлення квартири, позивач сплачував комунальні платежі, що свідчить про відсутність у [PERSON] заінтересованості у нерухомому майні. Зважаючи на вищенаведене, представник [PERSON] просить визнати договір купівлі - продажу квартири від 11.10.2013 р. в частині покупця недійсним; визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] , придбану за договором купівлі - продажу квартири від 11.10.2013 р.; здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на машиномісце, загальною площею 13,9 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] та право власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS]. 06.03.2018 року в судовому засіданні у зв»язку із набранням чинності змін до ЦПК України, вирішено питання з огляду на приписи ст.ст. 19,274 ЦПК України, про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 06.03.2018 р. від представника [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Представник зазначив, що майном, яке підлягає поділу є машиномісце та земельна ділянка. Квартира належить на праві власності [PERSON] і не входить до складу спільного майна подружжя, оскільки придбавалась третьою особою, внески сплачувались саме [PERSON] Позивач [PERSON] не має жодного відношення до зазначеного нерухомого майна. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав вимоги первісного позову, просив задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову. [PERSON], його представник просили задовольнити вимоги зустрічного позову, відмовивши при цьому в задоволенні зустрічного позову. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм оцінку суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, в той час як зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.01.2005 р. по 20.08.2015 р. Шлюб, як вбачається з матеріалів справи (копія 10 сторінки паспорту позивача за первісним позовом) було розірвано на підставі рішення Солом»янського районного суду м. Києва. Як свідчать матеріали справи, і це не заперечується учасниками процесу [PERSON] змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] та ім»я з [PERSON] на [PERSON]. В судовому засіданні встановлено і визнано відповідачем за первісним позовом [PERSON], що під час перебування у шлюбі подружжям було придбано наступне майно: земельна ділянка площею 0,0738 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 29.06.2010 р.; машиномісце загальною площею 13,9 кв. м., за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу машиномісця від 19.09.2014 р. При цьому, як свідчать матеріали справи, за договором купівлі-продажу земельної ділянки, її власниками (загальна площа 0,1476 га) є [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Продаж земельної ділянки вчинено за 229 680,00 грн. На підставі зазначеного договору [PERSON] отримав Держаний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0738 га, копія якого наявна в матеріалах справи. Договір купівлі - продажу машиномісця було вчинено [PERSON] за суму у розмірі 158 484,48 грн. За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 23, 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Представник позивача за первісним позовом вказує на те, що спільним майном подружжя є автомобіль марки Hyunday Tucson (д.н.з. [NUMBER]). З іншого боку позивач за зустрічним позовом та його представник зазначають, що квартира [ADDRESS] має бути визнано спільним майном, подружжя, як таке, що придбане за кошти [PERSON] За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Так, матеріали справи не містять будь - яких відомостей про те, що зазначений представником [PERSON] автомобіль є власністю подружжя, придбавався чоловіком або дружиною під час шлюбу. З іншого боку, представником [PERSON] надано докази, які свідчать про те, що 14.05.2012 р. між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інвест-Консалтинг», що діяло за рахунок та в інтересах Пайового закритого не диверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Пегас» було укладено інвестиційний договір № ТЗ/К075/1, предметом якого є інвестиційна участь інвестора ([PERSON].) у будівництві будинку по [ADDRESS]. Об»єкт - житлова квартира в будинку [ADDRESS], поверх 13 кількість кімнат 2, загальна проектна площа 75,69 кв.м. В подальшому, як свідчать матеріали справи, 11.10.2013 р. між сторонами укладався додатковий договір № 1 до Інвестиційного договору № ТЗ/К075/1 від 14.05.2012 р. 11.10.2013 р. між ТОВ «Компанія з управління активами «Інвест-Консалтинг» ,т що діє за рахунок та в інтересах пайового закритого не диверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Пегас» та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири відповідно до якого Товариство здійснило продаж, а відповідач [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS]. Представник [PERSON] вказує на те, що [PERSON] є дідусем [PERSON], пенсіонер, який не мав змоги і можливості проінвестувати нерухоме майно. Платежі за договором здійснювались [PERSON] Так, матеріали справи містять інформацію про те, що [PERSON] протягом 2010-2011 року отримував дохід як суб»єкт підприємницької діяльності. Представником позивача за зустрічним позовом надано копію паспорта [PERSON], з якого вбачається, що останній народився [INFO], а отже є особою пенсійного віку. Також до матеріалів справи долучено копії квитанцій по сплаті комунальних послуг [PERSON] та квитанції по сплаті [PERSON] платежів за інвестиційним договором. Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цього положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності ін6ших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений без включення до нього недійсної частини. Таким чином, з огляду на приписи чинного законодавства України, мають бути беззаперечні докази, які свідчать про наявність обставин, з якими законодавець передбачає можливість визнання угоди недійсною повністю або в частині. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Крім того, ч. 6 ст. 81 ЦПК України зазначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, надані представником позивача за зустрічним позовом докази не дають суду можливості зробити беззаперечний висновок про те, що покупцем квартири є [PERSON] Сам по собі факт того, що сторона договору (покупець) є пенсіонером, а [PERSON] займається підприємницькою діяльністю не свідчить про недійсність договору купівлі - продажу квартири в частині покупця. Так само як не може бути покладена в основу рішення щодо визнання недійсним договору в частині покупця твердження сторони позивача за зустрічним позовом про те, що [PERSON] здійснював плату за комунальні послуги, з огляду на те. що надані квитанції не містять в собі ідентифікуючих ознак помешкання за які такі платежі проводились. З іншого боку квитанції щодо здійснення платежів на виконання інвестиційного договору свідчать, за відсутності доказів зворотного, що такі платежі здійснювались саме стороною договору - [PERSON] Беручи до уваги все вищенаведене, з огляду на надані сторонами доказами, суд приходить до висновку, що представником [PERSON] не доведено наявність спільного сумісного майна - автомобіля марки Hyunday Tucson (д.н.з. [NUMBER]), а позивачем за зустрічним позовом та його представником не доведено недійсності договору купівлі - продажу квартири в частині покупця та можливості визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, майном, що є спільним сумісним в розумінні положень Сімейного кодексу України, є машиномісце площею 13,9 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка загальною площею 0,0738 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. За положеннями ст. 61 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що зважаючи на положення ст. 70 СК України, позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню в частині поділу майна, яке є спільним сумісним майном подружжя. В частині ж поділу автомобіля марки Hyunday Tucson (д.н.з. [NUMBER]), а також вимоги зустрічного позову [PERSON] задоволенню не підлягають. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України, вимогами якої передбачено, що судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial