Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь 4761 грн. 55 коп. завданих збитків в порядку регресу. Мотивував свої позовні вимоги тим, що 11 квітня 2017 року близько 06 год. 17 хв. у м. Львові по вул. Демнянській, буд. 26, сталася ДТП за участю автомобіля марки «Fiat» моделі «Doblo» номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу марки «Toyota» моделі «Corolla» номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої останньому автомобілю завдано механічні пошкодження. Постановами Сихівського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року у справі № 464/2556/17 та від 25 квітня 2017 року у справі № 464/2557/17 відповідача визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Зазначив, що 10 березня 2017 року між відповідачем та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (далі ПрАТ «УПСК») укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підтвердження чого видано поліс № АК/1447188. [PERSON] звернувся до згаданої страхової компанії і на підставі страхового акту №ОЦ/075/089/17/1197 від 16 червня 2017 року отримав страхове відшкодування у розмірі 4761 грн. 55 коп. З врахуванням того, що відповідач залишив місце пригоди, не повідомивши про це орган чи підрозділ поліції, страховик на підставі пп. «В» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набув право регресної вимоги до нього. 16 березня 2020 року ПрАТ «УПСК» уклало з ФОП [PERSON] договір № 13/03/2020 про відступлення права вимоги, за яким страховик відступив останньому, як новому кредитору, право регресної вимоги за вищезгаданим страховим випадком до [PERSON] . З огляду на вказане, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 16 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 09 листопада 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, однак 12 листопада 2020 року позивач подав до суду клопотання, у якому просив розгляд справи проводити за його відсутності, підтримав позовні вимоги, просив такі задовольнити, не заперечив проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином як шляхом направлення поштової кореспонденції, так і шляхом поміщення оголошення на веб-сайті суду про його виклик у судове засідання. З письмової згоди позивача суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі\~ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Судом встановлено, що постановою Сихівського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року у справі № 464/2556/17 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і накладено адміністративне стягнення. Так, водій [PERSON] 11 квітня 2017 року о 06 год. 17 хв. у м. Львові по вул. Демнянській, буд. 26, керуючи автомобілем марки «Fiat» моделі «Doblo» номерний знак [NUMBER] , рухаючись заднім ходом не впевнився з безпеці, чим порушив вимоги п. 10.9 ПДР України, та здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Toyota» моделі «Corolla» номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Крім того постановою Сихівського районного суду м. Львова від 25 квітня 2017 року у справі № 464/2557/17 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП і накладено адміністративне стягнення. З постанови вбачається, що водій [PERSON] 11 квітня 2017 року о 06 год. 17 хв. у м. Львові по вул. Демнянській, буд. 26, керуючи автомобілем марки «Fiat» моделі «Doblo» номерний знак [NUMBER] , будучи учасником ДТП, залишив місце пригоди і не повідомив про це орган чи підрозділ поліції, чим порушив вимоги п. 2.10 «А» ПДР України. Полісом № АК/1447188 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 10 березня 2017 року стверджується, що цивільно-правові відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «УПСК». Для отримання страхового відшкодування [PERSON] звернувся до ПрАТ «УПСК» з заявою від 22 травня 2017 року, на підставі якої страховиком видано страховий акт №ОЦ/075/089/17/1197 від 16 червня 2017 року, відповідно до якого потерпілому виплачено страхове відшкодування у розмірі 4761 грн. 55 коп. Договором № 13/03/2020 про відступлення права вимоги від 16 березня 2020 року та додатком № 1 встановлено, що ПрАТ «УПСК» відступило ФОП [PERSON] право вимоги до [PERSON] за договором № АК/1447188 від 10 березня 2017 року на суму 4761 грн. 55 коп. Позивачем на адресу відповідача скеровувалася претензія про відшкодування збитків в порядку регресу вих. № РУ/075/089/17/1197 від 19 вересня 2017 року, однак така останнім була проігнорована. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фінансові послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 червня 2019 року, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь юридичної особи, яка не є фінансовою установою, суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, який слід врахувати при застосуванні норми права відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За змістом ч. 1 ст. 984 ЦК України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Вимоги, яким повинні відповідати страховики, порядок ліцензування їх діяльності та здійснення державного нагляду за страховою діяльністю встановлюються законом. З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що єдиним видом діяльності ФОП [PERSON] є діяльність в сфері права. З огляду на зазначене, суд вважає, що відступлення права вимоги страховика, яким є ПрАТ «УПСК» можливе лише особі, яка відповідає вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 984 ЦК України. При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. Як попередньо зазначалося, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Фінансові послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відповідно до ч. 3 ст. 1079 ЦК фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1, ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, аналіз ст.ст. 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу. Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення. Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, такі не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі ст. 1078 ЦК України може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). При розмежуванні договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укладення слід враховувати, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У розумінні п. 11 ч. 1 ст. 4 вказаного закону факторинг є фінансовою послугою. Отже, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, тоді як метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається за номінальною вартістю без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 906/1174/18 від 04 вересня 2019 року. Як вбачається з п. 2.1 договору №13/03/2020 про відступлення права вимоги від 16 березня 2020 року, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої правові вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування і сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору в порядку та у строки, встановлені договором. Таким чином, суд приходить до переконання, що відступлення права вимоги страховика, яким є ПрАТ «УПСК» можливе лише особі, яка відповідає вимогам, передбаченим ч.1 ст. 984 ЦК України. Доказів належності позивача ФОП [PERSON] до осіб, які вправі займатися страховою діяльністю, суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність законних підстав для стягнення з відповідача на його користь збитків в порядку регресу. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України\~судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

Outcome: dismissed