Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач ПуАТ «ДТЕК Донецькобленерго» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію, в обґрунтування якого вказав, що 19.11.2013р. Димитровським міським судом Донецької області за заявою позивача був виданий судовий наказ про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 1221,37 грн. Ухвалою від 15.01.2014р. зазначений наказ було скасовано. Боржник [PERSON] є споживачем електроенергії (особовий рахунок № [NUMBER]). Відповідачем неодноразово проводилися перерахування грошових коштів за спожиту електроенергію (згідно особового рахунку), таким чином між енергопостачальною організацією та споживачем є зобов'язання. Згідно рішення Судової палати в цивільних справах ВСУ від 04.06.2008р., підключення електроенергії за заявою наймача (власника квартири або іншого об'єкту) і відкриття особового рахунку слід вважати фактичним укладенням договору на умовах, передбачених Законом України «Про електроенергетику» та Правилами користування електроенергією для населення, затв. ПКМУ від 26.07.1999р. № 1357. У зв'язку з вищевикладеним, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 1221,37 грн. за період з грудня 2010р. по серпень 2012р. Представник позивача у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та пояснив суду, що відповідач вважає, що він має пільгу у розмірі 50% і тому в неповному обсязі оплачував електроенергію. Так як вказану пільгу необхідно оформляти відповідно до п.31 Правил користування електроенергією для населення, необхідно було звернутися із заявою про надання цієї пільги. Відповідач не звернувся з такою заявою а самостійно продовжував платити 50% вартості отриманої електроенергії. В порушенні п.20 Правил користування електроенергією для населення, відповідач платив приблизно раз на півроку, у розрахунку є точні дати платежів відповідача. У подальшому у відповідача виникла заборгованість, у зв'язку з чим його відключають від електроенергії згідно п.27 Правилам користування електроенергією для населення. Заборгованість, яка виникла, відповідачем не погашена і він відмовляється її оплачувати. Подача позову, це право, а не обов'язок і тому зараз вони реалізували своє право. Йому невідомо, чи надавав відповідач відповідну заяву про застосування до нього пільгової оплати у 2001р. Відомостей про те, що відповідач має пільги, у них в базі немає. У відповідному рядку нарахування вартості електроенергії вказане на 1 число місяця, тобто за попередній місяць. Відповідач [PERSON] позов не визнав, надав суду письмові пояснення, які підтримав в судовому засіданні, де вказав, що позов не визнає у повному обсязі з наступних підстав. Період з січня 2009р. по серпень 2012р., за який позивач намагається стягнути з нього так звану заборгованість у своєму позові, відрізняється від періоду, про який було зазначено у скасованому ухвалою Димитровського міського суду Донецької області судовому наказі про стягнення з нього зазначеної заборгованості - з грудня 2010р. по серпень 2012р. Відповідно до копії особового рахунку, вхідне сальдо станом на грудень 2010р. складає 996,57 грн. Тому фактично за заявлений у заяві про видачу судового наказу період з грудня 2010р. по серпень 2012р. утворилася заборгованість в розмірі 1221,37 - 996,57 = 224,80 грн. Крім того, відповідно до копії особового рахунку, вхідне сальдо станом на травень 2009р. складає 424,86 грн. Заявлений до стягнення період частково знаходиться за межами строку позовної давності - з жовтня 2011р. по вересень 2014р. Відповідно до копії особового рахунку, з жовтня 2011р. по серпень 2012р. було нараховане суму 57,17 грн. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зазначена заборгованість виникла через відсутність компенсацій з Держбюджету 50% пільги, на яку він мав право відповідно до Закону України «Про пожежну безпеку» та «Про правові засади цивільного захисту» в період його служби в МНС України з квітня 2001р. по травень 2011р. В свою чергу, він здійснював оплату за спожиту електроенергію в розмірі 50%, вказуючи у квитанціях зазначену пільгу. Про право на пільгу ним було повідомлено ще в 2001р. Тому своєї заборгованості перед позивачем він не визнає та ніколи не визнавав. Після звільнення з МНС, він здійснював оплату в повному обсязі. Крім того, відповідач у судовому засіданні пояснив, що у квитанціях він зазначав, що у нього пільга 50% і він завжди так платив. Він визнає тільки на 50% оплати і все. Про право на пільги він подав заяву у 2001р., своєї заборгованості не визнає. Поточні нарахування він оплачує у повному обсязі. Ніяких оплат, що він начебто частково їх визнав, немає. Він не мав можливості стояти у чергах у ощадкасах і тому не платив щомісячно. Але в квитанціях він чітко вказував періоди та оплату. З приводу неперерахування грошей з держбюджету, він зокрема звертався до УСЗН. Надані квитанції з січня 2007р. по 2011р., це період служби в МВС-МЧС. Остання оплата за пільгою була 24.11.2011р. за період по з січня 2010р. по червень 2011р. Після оплачував електроенергію у повному обсязі, але саме поточні нарахування. Доказів щодо подання заяви позивачу про застосування пільг, у нього немає. Представник третьої особи, Управління соціального захисту населення Димитровської міської ради, до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ЦПК України. Судом встановлено, що згідно судового наказу Димитровського міського суду Донецької області від 19.11.2013р., з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість за спожиту електроенергію за період з грудня 2010р. по серпень 2012р. у сумі 1221,37 грн. (а.с.7). Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 15.01.2014р. зазначений наказ скасовано (а.с.6). Згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг, відповідачем 24.11.2011р. з врахуванням пільги 50%, сплачено за користування електроенергією 324,25 грн. за період з 01.09.2010р. по 07.06.2011р. (а.с.21). Згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг, відповідачем 25.01.2012р. сплачено за користування електроенергією 15,41 грн. за грудень 2011р. (а.с.22). Згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг, відповідачем 22.02.2012р. сплачено за користування електроенергією 5,33 грн. за січень 2012р. (а.с.23). Згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг, відповідачем 20.03.2012р. сплачено за користування електроенергією 0,56 грн. за лютий 2012р. (а.с.24). Згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг, відповідачем 18.04.2012р. сплачено за користування електроенергією 1,96 грн. за березень 2012р. (а.с.25). Згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг, відповідачем 19.05.2012р. сплачено за користування електроенергією 0,28 грн. за квітень 2012р. (а.с.26). Згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг, відповідачем 22.06.2012р. сплачено за користування електроенергією 2,24 грн. за травень 2012р. (а.с.27). Згідно рахунку на сплату житлово-комунальних послуг, відповідачем 14.07.2012р. сплачено за користування електроенергією 5,60 грн. за червень 2012р. (а.с.28). Згідно довідки УСЗН Димитровської міської ради від 05.11.2014р., відповідач не перебуває на персоніфікованому обліку пільгової категорії громадян та не занесений до Єдиного автоматизованого реєстру отримувачів пільг (а.с.33). Згідно відповіді УПСЗН Димитровської міської ради від 08.09.2010р., розглянувши звернення відповідача з питання включення його до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, як співробітника МНС, встановило, що відповідач не відноситься до жодної категорії осіб, передбачених ст.38 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» і відповідно до ст.63 вищезазначеного законодавчого акту, витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України він має право, здійснюються в межах та відповідно до бюджетних асигнувань на функціонування бюджетних установ (а.с.37). Згідно витягу з бази даних позивача, відповідач як пільговик у них не зареєстрований (а.с.38). Відповідач працював в органах МВС, МНС з 14.04.2001р. по 27.05.2011р. (а.с.39). Суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про електроенергетику» та Правилами користування електричною енергією для населення, затв. ПКМУ № 1357 від 26.07.1999р. (далі - Правила). Згідно ст.26 Закону України «Про електроенергетику», споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною енергією та виконання приписів державних інспекцій енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії із законодавством України. Відповідно до п.42 Правил, споживач електроенергії зобов'язаний, зокрема, оплачувати спожиту електроенергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих правил. За змістом абз.1 п.31 Правил, споживач, який має право на встановлені законодавством пільги з оплати спожитої електричної енергії, повідомляє у письмовій заяві енергопостачальника про своє право на пільгу з посиланням на відповідний законодавчий акт. Пільгова оплата електричної енергії здійснюється з дня подання споживачем заяви. Доказів щодо подання відповідачем письмової заяви про своє право на пільги, суду не надано, а тому суд вважає, що відповідач повинен був оплачувати електроенергію за спірний період у повному обсязі. Як вбачається з наданого позивачем особового рахунку, відповідачу нарахована до оплати вартість спожитої електроенергії за період з грудня 2010р. по серпень 2012р. у розмірі 612 грн. Згідно наданих квитанцій, відповідачем за цей період сплачено 246,37 грн. Таким чином суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 365,63 грн. (612 - 246,37). Вимоги позивача щодо стягнення боргу у розмірі 1221,37 грн. за період з грудня 2010р. по серпень 2012р., не підтверджуються матеріалами справи. Щодо застосування строку давності, то суд вважає, що ця заява відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності. Позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого цивільного права чи інтересу шляхом подачі позовної заяви до суду. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки та застосовується до всіх правовідносин за винятком тих, до яких законом встановлені інші, більш короткі, або більш тривалі строки (ст.258 ЦК України). Статтею 264 ЦК України визначено умови, за яких перебіг позовної давності переривається. А саме: вчинення особою дій, що свідчать про визнання свого боргу або іншого обов'язку; у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Разом з цим, за нормами ЦПК України, передбачено спеціальний порядок звернення до суду про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги. Житлово-комунальне підприємство має право звернутися до суду з позовними заявами про стягнення боргу за житлово-комунальні-послуги лише після відмови, або скасуванні судового наказу до певних боржників. Так, в порядку наказного провадження позивач звернувся до Димитровського міського суду Донецької області з вимогами про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію за період з грудня 2010р. по серпень 2012р. з боржника [PERSON] на користь ПуАТ «ДТЕК Донецькобленерго» у розмірі 1221,37 грн. Димитровським міським судом Донецької області видано судовий наказ від 19.11.2013р. про стягнення з боржника вищевказаної заборгованості. Але, не погодившись з рішенням суду, [PERSON] звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу від 19.11.2013р. Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 15.01.2014р. по справі №2-с/226/1/2014, судовий наказ від 19.11.2013р. було скасовано (а.с.6-7). Отримавши ухвалу суду про скасування судового наказу, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за спожиту електроенергію. Таким чином, строки позовної давності необхідно рахувати з часу звернення позивача до суду з первісною заявою про видачу судового наказу. Оскільки позивач звернувся з вимогами про видачу судового наказу у листопаді 2013р., то суд вважає, що ним не був пропущений трирічний строк позовної давності за вимогами стягнення заборгованості з грудня 2010р. по серпень 2012р. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial