Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач через представника звернувся в суд з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, поданих в судовому засіданні, просить стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] на свою користь розраховані за договором позики та додатковим договором № 1 до нього проценти за користування коштами за період з 07.05.2013 року по 18.09.2015 року в сумі, еквівалентній 10\~902 доларам США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, три проценти річних за період з 07.05.2013 року по 18.09.2015 року в сумі, еквівалентній 2\~309 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, передбачену договором неустойку за прострочення виконання зобовязань за період з 07.05.2013 року по 18.09.2015 року в розмірі 1\~296\~000 грн. 00 коп., а також стягнути з відповідача [PERSON] на свою позивача розраховані за борговими розписками позичальника проценти за користування коштами за період з 07.05.2013 по 18.09.2015 року в сумі, еквівалентній 2\~394 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення, три проценти річних за період з 07.05.2013 по 18.09.2015 року в сумі, еквівалентній 507 доларам США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, та вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08.12.2008 року він позичив відповідачу [PERSON] 26\~720 доларів США, про що між ними був укладений договір позики, згідно якого відповідач [PERSON] зобовязався повертати позичені кошти по частинах (з розстроченням) і здійснити остаточний розрахунок із позивачем не пізніше 08.12.2009 року. Однак, відповідач [PERSON] порушив умови договору та передбачений ним порядок повернення боргу і позичені суму коштів у повному обсязі позивачу не повернув. Натомість, відповідач [PERSON] звернувся до позивача з проханням відстрочити остаточне повернення боргу на рік та додатково позичити йому на цей строк ще коштів, збільшивши загальну суму позики до 32\~520 доларів США. Позивач погодився і 09.12.2009 року додатково позичив відповідачу [PERSON] ще 5\~800 доларів США, розстрочивши їх повернення ще на один рік, про що між ними був укладений додатковий договір. В забезпечення виконання договору позики та додаткового договору до нього, 09.12.2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, за яким відповідач [PERSON] поручився за виконання відповідачем [PERSON] його зобовязань і став солідарним із ним боржником. Відповідачі не виконали своїх зобовязань, борг позивачу не повернули, і він змушений був звернутися за захистом своїх прав в суд. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.09.2013 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Харківської області від 11.08.2015 року, вирішено стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача основний борг в сумі 376\~134 грн. 59 коп., передбачену договором неустойку в сумі 400 000 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3\~441 грн. 00 коп. Але відповідачі й надалі не виконують свої зобовязання, у звязку з чим позивач вважає, що правовідносини сторін за договором позики не припинилися, і просить стягнути з відповідачів проценти за користування відповідачем [PERSON] його коштами за період з 07.05.2013 року по 18.09.2015 року в сумі, еквівалентній 10\~902 доларам США, три проценти річних за такий самий період в сумі, еквівалентній 2\~309 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення, та передбачену договором неустойку за цей період в сумі 1\~296\~000 грн. 00 коп. Крім того, позивач зазначає, що 29.03.2010 року відповідач [PERSON] позичив у позивача ще 3\~150 доларів США строком до 30.04.2010 року, про що видав позивачеві розписку позичальника. 30.04.2010 року позивач [PERSON] позичив у позивача ще 2\~000 доларів США строком до 01.08.2010 року, про що також видав розписку позичальника. 01.08.2010 року відповідач [PERSON] позичив у позивача ще 2\~000 доларів США строком до 01.09.2010 року, про що також видав розписку позичальника. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.01.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22.10.2014 року, вирішено стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача основний борг в сумі, еквівалентній 9\~427 доларів США, та понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в сумі 800 грн. 00 коп. Однак, відповідач [PERSON] це судове рішення також не виконав і борг позивачу не повернув, у звязку з чим позивач вважає, що позикові правовідносини сторін, опосередковані розписками позичальника відповідача [PERSON] не припинилися, і просить стягнути з нього проценти за користування відповідачем [PERSON] позиченими за розписками коштами за період з 07.05.2013 року по 18.09.2015 року в сумі, еквівалентній 2 394 доларам США, та три проценти річних за цей період в сумі, еквівалентній 507 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення. Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, позивач в судове засідання не зявився, забезпечив явку своїх представників, які підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили задовольнити їх з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся неодноразово своєчасно та належним чином. Подав суду відгук на позовну заяву, в якій визнав викладені в позовній заяві факти правдивими і такими, що відповідають дійсності та правовідносинам сторін, вважає вимоги позивача законними і обґрунтованими та повністю погоджується із позовом. Просив розглянути справу за його відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів (Т.1, а.с.143). Відповідач [PERSON] та його представники заперечували проти позову, неодноразово подавали суду письмові заперечення, в яких вказували на неналежність представлених позивачем суду доказів і просили відмовити в задоволенні вимог позивача з підстав його прострочення як кредитора в зобовязанні. Звертали увагу суду на вже наявні судові рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача коштів, з виконання яких вже тривають виконавчі провадження, у звязку з чим вважали нарахування відсотків за користування грошовими коштами та неустойки поза строком дії договору такими, що не передбачені законом. Крім того, посилаючись на Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і правову позицію судді ВСУ [PERSON] по справі № 6-48цс12, зазначали що фізична особа не може надавати фінансову послугу, метою якої є отримання прибутку. В обґрунтування своїх заперечень наводили також правову позицію ВСУ в Постанові від 06.11.2013 року про необхідність застосування позовної давності до кожного чергового платежу окремо. Посилались на ст. 692 ЦК України, стверджуючи, що право вимагати проценти за користування своїми коштами має лише продавець в разі прострочення оплати товару покупцем. Стверджували про неприпустимість нарахування відповідачу [PERSON] позивачем процентів за користування позиченими у нього коштами, ототожнюючи їх з неустойкою. Посилаючись на норму ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», вказували що розмір неустойки за порушення відповідачем [PERSON] своїх цивільних зобовязань не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України. Вказували на неприпустимість одночасного стягнення суми боргу та задоволення вимог кредитора за рахунок іпотечного майна, що призведе до подвійного стягнення. Посилаючись на Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Правила НБУ № 200 від 30.05.2007 року, Положення про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті та території України, а також ст. 192 ЦК України, наполягали на тому, що проценти за користування коштами та три проценти річних повинні бути стягнуті з відповідача [PERSON] в національній грошовій одиниці України гривні. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 08.12.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений договір позики, за яким позивач передав, а відповідач [PERSON] прийняв 26 720 доларів США, взявши на себе зобовязання повернути позичені кошти частинами (з розстроченням) у визначені договором порядку та строки, але не пізніше 08.12.2009 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімум доходів громадян. Договір позики від 08.12.2008 року викладений в письмовій формі і за згодою сторін посвідчений нотаріально за реєстровим № 4421 приватним нотаріусом [PERSON] (Т.1, а.с.9) В п. 4 договору позики сторони встановили, що за прострочення будь-якого строку (п. 1 договору) виконання зобовязання по поверненню позики позичальник відповідач [PERSON] повинен сплатити на користь позивача як позикодавця за договором позики штраф в розмірі 1\~500 грн. за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення. 09.12.2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] до договору позики від 08.12.2008 року був укладений додатковий договір № 1, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим № 4955, за яким позивач додатково позичив відповідачу [PERSON] ще 5\~800 доларів США, у звязку з чим сума позичених за договором позики коштів була збільшена до 35\~520 доларів США, а повернення цих коштів було розстрочене сторонами до 08.12.2010 року (Т.1, а.с.12). В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] з повернення боргу за договором позики від 08.12.2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 1 від 09.12.2009 року, 09.12.2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки (Т.1, а.с.59). Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. За укладеним 09.12.2009 року договором поруки відповідач [PERSON] поручився за виконання відповідачем [PERSON] його зобовязань з повернення позичених коштів, сплату ним процентів за користування позиченими коштами тощо і став солідарним із ним боржником за договором позики і додатковим договором № 1 до нього. Згідно ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. 06.09.2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова винесене заочне рішення по справі № 644/4258/13-ц, яким встановлено факт порушення відповідачем [PERSON] своїх зобовязань з повернення позивачеві позичених у нього коштів, задоволено його позовні вимоги до відповідача [PERSON], і вирішено стягнути з нього на користь позивача основний боргу в сумі 376\~134 грн. 59 коп., передбачену договором неустойку в сумі 1\~861\~500 грн. 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3\~441 грн. 00 коп. 03.07.2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова винесено ухвалу по справі № 644/1383/14-ц про відмову в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення від 06.09.2013 року. 11.08.2015 року апеляційним судом Харківської області винесене рішення, яким рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова змінене в частині стягнення неустойки і вирішено стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 400\~000 грн. 00 коп. неустойки. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишене без змін (Т.1, а.с.11-17). Крім того, 29.03.2010 року відповідач [PERSON] додатково позичив у позивача [PERSON] ще 3\~150 доларів США строком до 30.04.2010 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження факту отримання від позивача в позику коштів в сумі 3\~150 доларів США та свого обовязку повернути позичені кошти в строк до 30.04.2010 року, відповідач [PERSON] видав позивачеві розписку позичальника. 30.04.2010 року, так само за розпискою позичальника, відповідач [PERSON] позичив у позивача ще 2\~000 доларів США строком до 01.08.2010 року. 01.08.2010 року відповідач [PERSON] позичив у позивача ще 2\~000 доларів США строком до 01.09.2010 року, про що так само склав і видав позивачеві розписку позичальника. Таким чином, всього за розписками позичальника від 29.03.2010 року, 30.04.2010 року та від 01.08.2010 року відповідач [PERSON] позичив у відповідача 7\~150 доларів США (Т.1, а.с.21-23). 21.01.2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова винесене заочне рішення по справі № 644/4248/13-ц (провадження № 2/644/151/14), яким встановлено факт порушення відповідачем [PERSON] його зобовязання з повернення позичених за розписками коштів і вирішено стягнути з нього на користь позивача основний борг в сумі, еквівалентній 9\~427 доларів США, та понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в сумі 800 грн. 00 коп. (Т.1, а.с.24-26) Ухвалою від 13.03.2014 року по справі № 644/1917/14-ц (провадження № 2-п/644/38/14) Орджонікідзевським районним судом м. Харкова залишено заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення від 21.01.2014 року без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22.10.2014 року по справі № 644/4248/13-ц (провадження № 22ц/790/5749/14) відхилено апеляційну скаргу відповідача [PERSON], а заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.01.2014 року залишено без змін (Т.1, а.с.27-30). Таким чином, факт порушення відповідачем [PERSON] його зобовязань з повернення позичених у позивача коштів за договором позики, додатковим договором до нього та за розписками позичальника, а також розмір неповернутої частини позичених коштів вже був предметом судового розгляду і визначений судовими рішеннями, що набрали законної сили, а тому, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребують. Позивача стверджує, що визначена зазначеними судовими рішеннями неповернута частина позичених у нього відповідачем коштів йому досі не сплачена, примусове стягнення боргу за виконавчими листами не проведене. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 137 ЦПК України, суд зобовязаний витребувати докази за вмотивованими клопотаннями сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, проте з власної ініціативи витребувати докази суд не вправі. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачами або іншою особою зобовязань [PERSON] за договором позики від 08.12.2008 року, з урахуванням додаткового договору № 1 до нього від 09.12.2009 року та за розписками позичальника від 29.03.2010 року, 30.04.2010 року та 01.08.2010 року. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач та його представники не заперечують того факту, що визначені судовими рішеннями суми неповернутої частини позичених коштів позивачу досі не повернуті. Тому, суд приймає твердження позивача про невиконання відповідачами [PERSON], [PERSON] зобовязань з повернення боргу за договором позики від 08.12.2008 року, з урахуванням додаткового договору № 1 до нього від 09.12.2009 року та за розписками позичальника від 29.03.2010 року, 30.04.2010 року та 01.08.2010 року у визначеному судовими рішеннями розмірі. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобовязання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Оскільки у визначеному судовими рішеннями розмірі відповідачі борг позивачеві не сплатили, це грошове зобовязання [PERSON] залишилося невиконаним і, відповідно, не припинилося, і отже позивач має право на стягнення з нього процентів за користування позикою на підставі ст. ст. 536, 1048 ЦК України, а відповідач [PERSON] продовжує нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Згідно ст. ст. 553, 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Укладеним між позивачем та відповідачем [PERSON] договором поруки від 09.12.2009 року не встановлено обмежень обсягу або додаткової відповідальності поручителя перед кредитором, і відповідач [PERSON] повинен відповідати перед позивачем в тому ж обсязі, що і відповідач [PERSON] Однак, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачене законом. Позивачем не було предявлено вимог до відповідача [PERSON] як поручителя боржника відповідача [PERSON] протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання. Тому, суд приходить до висновку, що порука відповідача [PERSON] за виконання відповідачем [PERSON] зобовязань перед позивачем припинена і відмовляє позивачу в задоволенні його вимог до відповідача [PERSON] Розглядаючи вимоги позивача до відповідача [PERSON], суд не може погодитись із доводами його представника про неналежність представлених позивачем суду доказів. Всі надані суду документальні докази безпосередньо стосуються предмета доказування по справі, підтверджують наведені в обґрунтування позову обставини, відповідають сукупності зібраних по справі доказів та викладених сторонами обставин справи та наданих ними пояснень, а також наявні у позивача в оригіналах. Тож, твердження представників відповідача про нібито неналежність представлених позивачем суду доказів не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи і не відповідають дійсності. Щодо посилання відповідача [PERSON] та його представників на нібито прострочення позивача як кредитора у зобовязанні, суд відзначає, що суду не надані належні і допустимі докази прострочення кредитора у зобовязанні. Розмір неповернутої частини позичених відповідачем [PERSON] у позивача коштів визначений судовими рішеннями, які набрали законної сили. На виконання вказаних рішень позивачеві видані виконавчі листи, які були предявлені ним до виконання у відповідний орган державної виконавчої служби. Порядок виконання судових рішень передбачений Законом України «Про виконавче провадження». В установлений державним виконавцем строк для добровільного виконання відповідач [PERSON] судові рішення про стягнення з нього на користь позивача коштів самостійно не виконав. Крім того, відповідач [PERSON] не позбавлений був можливості виконати свої зобовязання і в передбачений статтею 537 ЦК України спосіб шляхом внесення належних до стягнення з нього на користь позивача грошових коштів на депозит нотаріуса. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. При цьому, сам по собі факт звернення позивача в суди з позовами до відповідача [PERSON], ухвалення судами на його користь рішень про стягнення з відповідача на його користь певних сум боргу, набрання такими рішеннями законної сили та звернення позивача до органів державної виконавчої служби для виконання цих рішень не є підставою для припинення зобовязання, і заперечення представників відповідача з цього приводу суд до уваги не приймає. Що стосується Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то враховуючи положення ст. 2 цього Закону, яка чітко визначає сферу його дії, а також ст. 1, яка містить вичерпний перелік субєктів, на яких поширюється дія цього Закону, та в якій наведено визначення фінансової послуги, вбачається, що сфера дії зазначеного Закону за субєктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; на фізичних осіб, які не є субєктами підприємницької діяльності. Оскільки спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то права позикодавця, який не є ні юридичною особою, ні субєктом підприємницької діяльності, які відповідно до цього Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника процентів за користування позиченими коштами регулюється ст. ст. 1046 1048 ЦК України, а не вказаним вище Законом. Суд не приймає до уваги доводи представників відповідача про виключне право продавця вимагати проценти за користування своїми коштами в разі прострочення оплати товару покупцем на підставі ст. 692 ЦК України, оскільки статтею 1048 ЦК України прямо передбачене право позикодавця на одержання від позичальника процентів за користування ним його коштами. Не може бути застосована до спірних правовідносин і норма ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» щодо обмеження неустойки за порушення відповідачем [PERSON] його зобовязань з повернення позики подвійною обліковою ставкою Національного банку України, оскільки преамбула цього Закону чітко визначає субєктний склад і сферу його застосування, а саме: цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності. Суд також зазначає, що задовольняючи вимоги позивача, суд не допускає подвійного стягнення, оскільки в розглядуваній справі не йдеться про звернення стягнення на заставлене майно, і суду не надано доказів завершеного звернення позивачем стягнення на таке майно в іншому судовому провадженні або в позасудовому порядку. Посилання представників відповідача [PERSON] на Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Правила НБУ № 200 від 30.05.2007 року, Положення про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті та території України, а також ст. 192 ЦК України суд не бере до уваги, оскільки всі вимоги позивача полягають в стягненні з відповідачів на його користь гривневого еквіваленту розрахованої ним заборгованості відповідача [PERSON] по курсу НБУ на день винесення рішення за результатами розгляду справи саме в національній грошовій одиниці України гривні. Позивачем визначений розмір належних до стягнення на його користь процентів за користування коштами, позиченими в нього відповідачем [PERSON] за договором позики від 08.12.2008 року та додатковим договором № 1 від 09.12.2009 року, на підставі ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ за період з дня попереднього звернення в суд із позовом 07.05.2013 року по 18.09.2015 року на загальну суму 10\~902 доларів США, із якою суд погоджується і яка відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 31.01.2017 року на рівні 2\~711,9036 грн. за 100,00 доларів США, складає 295\~651 грн. 73 коп. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений в договорі або законом. Позивачем вірно обрахована сума належних до стягнення з відповідача [PERSON] трьох процентів річних за 864 дні в період з 07.05.2013 року по 18.09.2015 року в розмірі 2\~309 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на рівні 2\~711,9036 грн. за 100,00 доларів США складає 62\~617 грн. 85 коп. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Умовою п. 4 договору позики від 08.12.2008 року, залишеною без змін додатковим договором № 1 від 09.12.2009 року, сторонами встановлено неустойку в розмірі 1 500 грн. 00 коп. за кожен день прострочення повернення позивачеві боргу. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять його умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Положення п. 4 договору позики від 08.12.2008 року про неустойку відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Оскільки укладений сторонами договір позики від 08.12.2008 року є чинним, не розірваний, не визнаний в установленому порядку нікчемним чи недійсним, він підлягає виконанню. Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобовязання. Позивач має право на нарахування відповідачеві [PERSON] неустойки за 864 дні в період з моменту предявлення попереднього позову 07.05.2013 року по 18.09.2015 року, що складає 1 296\~000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правовою допомогою, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом. Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати всі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно висновків п. 27 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача. Жодні відомості щодо обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про зменшення розміру неустойки, суду не повідомлено і матеріали справи не містять. Обґрунтовані заяви про зменшення неустойки з посиланням на ст. 551 ЦК України від відповідача [PERSON] та його представників суду не надходило, тому суд не вбачає правових підстав для її зменшення на підставі ст. 551 ЦК України. Тим не менш, в обґрунтування своїх заперечень, відповідач [PERSON] та його представники просили про застосування судом позовної давності, посилаючись на правову позицію ВСУ в Постанові від 06.11.2013 року про необхідність застосування позовної давності до кожного чергового платежу окремо. Суд відзначає, що предметом спору у розглядуваній справі є нараховані позивачем належні до стягнення на його користь з відповідачів проценти, три проценти річних та неустойка за невиконання відповідачем [PERSON] його зобовязань з повернення боргу в період з 07.05.2013 року по 18.09.2015 року, а не передбачені умовами договору чергові часткові платежі в рахунок повернення основної суми боргу позичених коштів. При цьому, суд враховує посилання представників відповідача [PERSON] в своїх запереченнях проти позову про строк позовної давності як заяву про необхідність її застосування взагалі, у звязку з чим вважає за необхідне застосувати її до нарахованої позивачем неустойки і задовольняє вимогу позивача про її стягнення лише за останні перед поданням позову 365 днів прострочення відповідача [PERSON] в період з 18.09.2014 року по 18.09.2015 року, що складає 547\~500 грн. 00 коп. Суд також погоджується з розрахунком позивача належних до стягнення з відповідача [PERSON] на його користь процентів за користування відповідачем коштами, позиченими за розписками позичальника від 29.03.2010 року, 30.04.2010 року, 01.08.2010 року в період з 07.05.2013 року по 18.09.2015 року в сумі 2\~394 долари США і задовольняє вимогу про стягнення її гривневого еквіваленту за курсом НБУ на день вирішення справи на рівні 2\~711,9036 грн. за 100 доларів США, що складає 64\~922 грн. 97 коп., а також трьох процентів річних за 864 дні прострочення в цей період в сумі 507 доларів США, що за курсом НБУ на 31.01.2017 року становить 13\~749 грн. 35 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому, ухвалою суду від 29.10.2015 року позивачеві, при предявленні ним позову, було відстрочено сплату ним судового збору до дати ухвалення рішення по справі. За таких обставин, належна до стягнення з відповідача [PERSON] сума судового збору підлягає стягненню на користь Державного бюджету України. Відповідно до ст. ст. 526, 536, 545, 549, 551, 559, 598, 599, 611, 625, 627 629, 1046 1050 ЦК України,

Outcome: partial