Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позовна заява мотивована тим,що позивач [PERSON] являється власником транспортного засобу і йому на праві власності належить легковий автомобіль марки ВАЗ, моделі 210990-20 СПГ, 2006 року випуску, білого кольору, шасі V6D21099060030598, реєстраційний № ВІ9217АН, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу РСА № 697678. Весною 2015 року позивач передав у тимчасове користування [PERSON], який є дальнім родичем позивача, постійно проживав у м. Полтава та їздив на вказаному автомобілі до відповідача [PERSON] 10.06.2017 року [PERSON] в черговий раз на вищезазначеному автомобілі поїхав до [PERSON] і з приступом інсульта був доставлений до Зіньківської центральної районної лікарні Полтавської області де і помер. Вищезазначений автомобіль залишився у відповідача, яка немає ніякого на нього права, та не бажає його повертати, на прохання позивача повернути належний йому автомобіль відповідач відмовляється вказуючи на те, що вона придбала даний автомобіль на законних підставах. На неодноразові письмові та особисті звернення позивача повернути автомобіль відповіді не отримав. 18.01.2018 року [PERSON] звернувся з заявою до поліції на що 31.01.2018 року отримав відповідь, із змісту якої вбачається, що в ході проведеної перевірки відсутні ознаки адміністративного та кримінального правопорушення з боку [PERSON], а вбачаються цивільно-правові відносини, тому перевірку по даному факту закінчено та рекомендовано звернутися до суду. У звязку з цим [PERSON] звернувся з позовом до суду в якому просив суд ухвалити рішення, яким витребувати у [PERSON] належний йому на праві приватної власності автомобіль марки ВАЗ моделі 210990-20 СПГ, 2006 року випуску, білого кольору, шасі V6D21099060030598, реєстраційний № ВІ9217АН, та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 697678 та передати [PERSON] і стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу адвоката. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 12.02.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання ( а.с.51). Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 03.03.2018 року справу призначено до судового розгляду ( а.с.71). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники за довіреністю [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, послалися на обставини викладені в позовній заяві, відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов не визнали, послалися на відзив, який мається в матеріалах справи (а.с.51) та зазначили, що [PERSON] володіє автомобілем правомірно та на законних підставах, просили застосувати строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши учасників справи, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оглянувши в судовому засіданні матеріали перевірки № 29/т.н./81, по факту звернення [PERSON], вивчивши та проаналізувавши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 697678 [PERSON] належить на праві власності автомобіль марки ВАЗ моделі 210990-20 СПГ, 2006 року випуску, білого кольору, шасі V6D21099060030598, реєстраційний № ВІ9217АН ( а.с.6). [PERSON] народився 19.03.1970 року в м. Полтава ( а.с.5). [PERSON] помер 10.06.2017 року ( а.с.8). З звіту про оцінку майна від 25.01.2018 року вбачається , що вартість автомобіля марки ВАЗ моделі 210990-20 СПГ, 2006 року випуску, білого кольору, шасі V6D21099060030598, реєстраційний № ВІ9217АН становить 60 000 грн (а.с.14-26). 18.01.2018 року позивач звернувся до Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області з заявою про вчинення злочину, передбаченого ст.185 КК України та розпочати досудове розслідування (а.с. 11). Згідно відповіді Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області від 31.01.2018 року позивачу [PERSON] було повідомлено, що Зіньківським ВП Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області проводилась перевірка повідомлення, яке зареєстровано до ЖЄО № 185 від 19.01.2018 року за фактом незаконного заволодіння автомобілем [PERSON]. В ході перевірки встановлено, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини та було рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом ( а.с.13). Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Незаконним володільцем може бути і добросовісний набувач. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбаченост.387 ЦК України. Відповідач [PERSON] заволоділа майном позивача [PERSON] з підстав, які не передбачені законом, а тому є недобросовісним його володільцем. Згідно вимогст.400 Цивільного кодексу України, недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього права власності. Отже відмовляючи позивачу у поверненні її автомобіля, відповідач [PERSON], як недобросовісний володілець, порушує його законні права власника транспортного засобу, а тому згідно статей 321,400 ЦК України вона має право на захист свого права власності, тобто вправі пред'явити позов про витребування спірного майна. Відповідно до положень ст.330 ЦК України, добросовісний набувач може набути право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України, якщо власником будуть надані докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цією статтею, оскільки вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Згідно з пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник має право витребувати своє майно від особи, яка, незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму ВССУ № 5 визначено, що до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Згідно пункту 26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Позивачем подано до суду у справі належні і допустимі докази, на підставі яких суд дійшов до обґрунтованого висновку про вибуття автомобіля із володіння особи, якій власник передав майно у володіння, не з його волі іншій особі, яка в подальшому незаконно володіла цим спірним майном, що дає підставі для застосування у даному випадку ст. 388 ЦК України як правової підстави для витребування майна саме з незаконного володіння. Норма ст. 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 березня 2016 р. у справі N 6-3090цс15). Одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. у справі N 6-2407цс15). Власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, та без визнання попередніх угод недійсними (постанова Верховного суду від 17 грудня 2014р. у справі № №6-140цс). Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою цієї статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Відповідно до ст.397 Цивільного кодексу України, добросовісним володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Статтею 398 Цивільного кодексу України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником, а також на інших підставах встановлених законом. Згідно із ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.400 Цивільного кодексу України, недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності, у разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388. Відповідач [PERSON] вказує на те, що вона особисто купила автомобіль у [PERSON] і володіла та користувалась ним правомірно, укладала договори обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Але договір купівлі продажу письмово укладено не було, довіреності не видавалось, а тому суд виходить з того, що продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт), видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Крім цього суд критично оцінює кредитний договір № PLEMAK 00000026 від 16.08.2006 року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі [PERSON] та [PERSON] поданий представником позивача [PERSON], за довіреністю [PERSON] на підтвердження позовних вимог, оскільки він поданий з порушенням вимог ст.83 ЦПК України, разом з цим суд також критично оцінює посилання представника відповідача [PERSON], адвоката [PERSON], щодо недопустимого доказу звіту незалежної оцінки майна, оскільки він лише підтверджує вартість майна (автомобіля) і не є предметом доказування по справі, що стосується заяви про застосування позовної давності відповідача, то вона задоволенню не підлягає, так як суду не надано доказів того, що позивач звернувся до суду з позовом до суду, після спливу строків визначених 257 ЦК України. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивач є законним власником спірного автомобіля, а відповідач є недобросовісним володільцем, так як утримує його в себе не на підставах передбачених законом, а тому необхідно зобов'язати відповідача повернути позивачу спірний автомобіль. Позивачем по справі було понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп.( а.с.1). Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. З метою отримання правової допомоги щодо попередньої консультації про характер спірних правовідносин та підготовки процесуальних документів, позивачем було укладено договір від 22.01.2018 року про надання правової допомоги. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката становлять 6500,00 гривень, що підтверджується розрахунком суми гонорару за надання правової допомоги, квитанцією про оплату послуг. На підставі викладеного та

Outcome: approved