Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

Позиція сторін у справі У липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договору дарування від 08 квітня 2004 року та зміни у свідоцтва про право власності на житло. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що оспорюваний договір укладено з порушенням волевиявлення дарувальника. Позивач вказує, що вона не мала на меті підписувати договір дарування та відчужувати частину квартири, оскільки за домовленістю з [PERSON] вони мали підписувати договір довічного утримання, за яким остання зобов`язувалась доглядати за позивачем та надавати матеріальну допомогу. При цьому правовою підставою позову визначено положення статті 229 ЦК України, а саме: вчинення правочину під впливом помилки. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, до суду подали заяви про вирішення справи за їх відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, до суду направили письмові відзиви на позов, в яких проти позову заперечували та просили відмовити у задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року закрито провадження у справі №757/39700/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування від 08.04.2004 та змін у свідоцтвах про право власності на житло недійсним. Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотань [PERSON] та [PERSON] про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання недійсними договору дарування від 08 квітня 2004 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 08 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] . Вказаний договір підписаний сторонами, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо. Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Під час розгляду справи [PERSON] не доведено суду на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин договору дарування від 08 квітня 2004 року, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, а відтак позов не підлягає задоволенню. Не заслуговує на увагу посилання позивача на висновок експерта-криміналіста з почеркознавчої експертизи, оскільки такий висновок складався в межах кримінального провадження та не є висновком експерта для цілей судового захисту в порядку цивільного судочинства відповідно до статті 102 ЦПК України. Вимоги про визнання правочину удаваним [PERSON] не пред`являє, а тому також не заслуговують на увагу обґрунтування вимог позову про те, що укладаючи спірний договір позивач мала на меті укласти договір довічного утримання, проте відповідач не виконує такі умови, не утримує її. За правилами частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Outcome: dismissed