Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач свої уточнені позовні вимоги (а.с. 25 - 28) мотивує тим, що 24.04.2007 р. між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір № SUC0GK00000057, згідно з яким він отримав кредитні грошові кошти у розмірі 32000,00 доларів США. Пунктом 7.1 кредитного договору встановлено винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 цього договору. Вважає, що обов'язок сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця є несправедливою умовою договору, яка суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, якими передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Просив визнати умову п. 7.1 кредитного договору від 24.04.2007 р. № SUC0GK00000057 укладеного між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати недійсною з моменту укладення договору. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги за наведених підстав підтримав і просив задовольнити. Суду зазначив, що відповідач нараховував винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця, що підтверджується Розрахунком заборгованості за договором, який банк надавав суду при звернені з позовом про стягнення заборгованості. Вказану винагороду позивач сплачував, тим самим порушено права останнього як споживача банківських послуг, передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Представник відповідача у судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представником відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, у якій відповідач зазначив, що позивачем було підписано кредитний договір 24.04.2007 р., останній не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та виконував його умови. Вважають, що саме в момент укладення договору сторони повинні знати про порушення своїх прав, а тому перебіг позовної давності має обчислюватись саме з дати укладення кредитного договору, що співпадає з днем, коли особа довідалася, або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначає, що строк загальної позовної давності сплив 24.04.2010 р. та заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 24.04.2007 р. між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № SUC0GK00000057 за умовами п. 7.1 якого банк надав позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 24.04.2007 р. по 22.04.2022 р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 36800,00 доларів США на наступні цілі: 32000,00 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 4800,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за період сплати вважати період з «20» по «25» число кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця, в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 412,19 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам (а.с. 5-10). Нарахування відповідачем позивачу [PERSON] винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця, яка передбачена п. 7.1. кредитного договору підтверджується розрахунком заборгованості за договором № SUC0GK00000057 від 24.04.2007 р. станом на 31.08.2015 р. (а.с. 45 - 51). Згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови,які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які має споживач сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, за які саме дії банку позивач сплачував винагороду у розмірі 0,2%. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що наявні підстави для визнання умов пункту 7.1. кредитного договору № № SUC0GK00000057, укладеного 24.04.2007 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати недійсною з моменту укладення договору. Проте, 14.08.2017 р. представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Гакаль Р.В. подано суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно статті 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що [PERSON] вносив регулярні платежі по кредитному договору з квітня 2007 р. по вересень 2014 р., підписуючи кредитний договір не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та виконував його умови, зокрема сплачував і винагороду у розмірі 0,2%. За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки [PERSON], підписав вказаний кредитний договір, виконував його умови, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку із спливом строку позовної давності. Зважаючи на викладене, якщо порушення сторонами вимог Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено, зокрема в момент укладення кредитного договору, вирішуючи позов в частині визнання пункту вказаного кредитного договору недійсним з підстав його невідповідності вимогам цього закону необхідно виходити з того, що саме в момент укладення договору сторони повинні знати про такі порушення, а тому перебіг позовної давності має обчислюватись саме з дати укладення кредитного договору. Позов надійшов на розгляд суду 07.04.2017 р., кредитний договір було укладено 24.04.2007 р., тому строк загальної позовної давності сплив 24.04.2010 р. За наведених підстав, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed