Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що їй належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі, крім позивача, зареєстрований її син [PERSON] Останній в спірному житлі не проживає з 2014 року, не здійснює оплату за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла, не приймає участі у веденні спільного побуту. Добровільно знятися з реєстрації не бажає. Через\~\~вказані обставини позивач несе зайві витрати по утриманню власності. Тому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №34 в будинку №15 по вул. Марко Вовчок в м. Суми. Позивач та її представник позов підтримали. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 3 вересня 2018 року відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 3 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 7 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 9 жовтня 2018 року. 9 жовтня 2018 року розгляд справи відкладено до 23 листопада 2018 року у звязку зі знаходженням головуючого судді у відрядженні. 23 листопада 2018 року розгляд справи відкладено до 28 грудня у звязку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про право власності від 17 липня 2006 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/3 частка) та [PERSON] (2/3 частки) (а.с.14). В спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] та її син [PERSON], що підтверджується копією довідки МЄІРЦ №348/10082018-30121899 (а.с.15). Відповідно до ч.1 та 2 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності (право володіння, користування та розпорядження) не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст.\~321\~ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від\~17\~липня 1997\~року №\~475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS], тому право користування цією квартирою є похідним від його права власності і на обсяг його права користування не впливає проживання, або не проживання в житловому приміщенні. Виходячи з того, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. При цьому, посилання позивача на те, що відповідач в квартирі не проживає з 2014 року, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в квартирі немає, а його реєстрація створює позивачу незручності, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном. Позичав не позбавлений можливості вирішити питання захисту свого порушеного права шляхом стягнення з відповідача як співвласника коштів на утримання спільного житла. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed