Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач у 26.05.2020 звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача боргу по кредиту у розмірі 18001 гривень 95 копійок. Зазначав, що 08.08.2016 було укладено кредитний договір № SAMABWFC00000546483 з [PERSON] , за яким остання отримала кредитну картку. На підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг їй було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 44,40% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», Тарифами які викладені на банківському сайті http://a-bank.com.ua/terms складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. Станом на 22.04.2020 у відповідача виникла заборгованість, яка становить 18001 гривень 95 копійок з яких: 12047,01 гривень - заборгованість за кредитом; 5554,94 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 400 гривень пеня. Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.07.2020 ухвалено стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» 18001 (вісімнадцять тисяч одну) гривню 95 копійок суми боргу по кредитному договору, а також 2102 (дві тисячі сто дві ) гривні судового збору. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.08.2020 заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.07.2020 скасовано. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. При новому розгляді справи представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Позовна заява містить прохання розглядати справу за відсутності представника позивача. Представник [PERSON] адвокат Аніщенко О.Г. в судовому засіданні, заперечував проти заявлених банком вимог в частині стягнення 12\~047 грн. 01 коп. заборгованості за кредитом, оскільки за період користування платіжною карткою з 08.08.2016 по 21.12.2019 боржником фактично сплачено на користь банку загалом понад 146\~000 грн., що значно перевищує суму отриманих нею з цієї платіжної картки грошових коштів. Зазначає, що вимоги банку в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором, неправомірні, оскільки Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. До того ж, дані умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювались самим АТ «А-Банк» у період з часу виникнення спірних правовідносин з 08.08.2016 до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Крім того, у анкеті-заяві позичальника від 08.08.2016 не зазначена процентна ставка та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли правовідносини щодо заборгованості за кредитним договором, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов`язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, у розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором. За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. АТ «АКЦЕНТ-БАНК» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 25.04.2018 змінено організаційно-правову форму та назву позивача, про що зазначено в п. 1.1. його Статуту. Судом встановлено, що [PERSON] 08.08.2016 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» (а.с.7). Згідно вказаної анкети - заяви, відповідач надала згоду, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними вимогами обслуговування та кредитування, що маються у рекламних буклетах, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, а також те, що вона згодна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www a-bank.com.ua. При цьому, у вищевказаній анкеті-заяві відсутні будь-які відомості про обраний вид банківської картки, строк її дії, кредитний ліміт, розмір відсотків, який сплачується позичальником за користування кредитом. Також в анкеті-заяві жодним чином не врегульовано порядок нарахування пені та штрафів. На підтвердження умов договору, АТ «АКЦЕНТ-БАНК» до позовної заяви, крім анкети-заяви, додано: витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «АКЦЕНТ-БАНК», розміщений на сайті: https://a-bank.com.ua/terms/ та Тарифи користування кредитною карткою Універсальна GOLD; розрахунок заборгованості; копію паспорту відповідача. Надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог Умови та правила надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК», витяг з Тарифів обслуговування позичальником не підписані. Судом також встановлено, що згідно наданого витягу з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «АКЦЕНТ-БАНК» розміщеного на сайті https://a-bank.com.ua/terms/ в розділі «Умови та правила» тарифи користування кредитною карткою «Універсальна GOLD», базова процентна ставка на залишок заборгованості в місяць (після закінчення пільгового ліміту) становить 3,7%, (44,4% на рік). Разом з тим, із наданого банком розрахунку вбачається, що в період з 08.08.2016 по 30.04.2018 позивач здійснював нарахування відповідачу проценти за користування кредитними коштами за процентною ставкою 3,9% (46.8%). Таким чином, надані позивачем докази не містять підтверджень, що саме з ці Умови кредитування розуміла відповідач, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ «АКЦЕНТ-БАНК», а також те, що вказані документи на момент отримання [PERSON] кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. У постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала на мінливість Правил надання банківських послуг, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст.8 Конституції України. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України, держава захищає права споживачів. Згідно ч.1 ст.1 ЦК України, цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII Про захист прав споживачів). Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону України Про захист прав споживачів, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів , прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові по справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року. Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач АТ«АКЦЕНТ-БАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № SAMABWFC00000546483 від 08.08.2016, станом на 22.04.2020 у відповідача виникла заборгованість, яка становить 18001 гривень 95 копійок з яких: 12047,01 гривень - заборгованість за кредитом; 5554,94 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 400 гривень пеня. Оскільки судом встановлено, що надані банком Витяг з Тарифів та Умов достовірно не підтверджують обставини про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, зокрема щодо домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, в тому числі й прострочених відсотків, пені, позовні вимоги АТ «АКЦЕНТ-БАНК» про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, у сумі 5554,94 грн., що включає залишок заборгованості за процентами на поточну заборгованість 452, 11 грн та залишок заборгованості за процентами на прострочену заборгованість 5102,03 грн, а також 400 грн. пені, є необґрунтованими, в зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив стягнути заборгованість за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у виді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «АКЦЕНТ-БАНК» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що право позивача на повернення фактично отриманої суми кредитних коштів підлягає захисту в судовому порядку, суд констатує, що в даному випадку позивач має право на стягнення тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Згідно з приписами ч 1 ст.81, ч.1 ст.89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно інформації про рух коштів по рахунку відповідача, який наданий представником відповідача вбачається, що за картковим рахунком здійснювалися операції щодо зняття кредитних коштів та зарахування (внесення) на нього коштів, що не заперечується відповідачем. Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем в якості доказу на підтвердження заявлених позовних вимог, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 11925,27 грн. (колонка №3), а сума погашення за кредитним договором становить 148456,86 грн (колонка №»12), що значно перевищує розмір одержаного кредиту, отже підстави для стягнення з відповідача тіла кредиту також відсутні. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного доручення №841115294 від 22.04.2020, позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 2102 гривні 00 копійок. Однак, приймаючи до уваги, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, відтак, відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача зазначені судові витрати на користь позивача не стягуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed