Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Позивач у грудні 2018 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи із дня пред'явлення позову в до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 листопада 1995 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Печерського району м. Києва, актовий запис 839. Від шлюбу у сторін є неповнолітній син - [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва від 12 червня 2008 року, актовий запис № 359. Спільний син [PERSON] проживає разом із матір'ю. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку щодо утримання дитини, що виявилось у ненаданні коштів на утримання сина. На даний час позивач самостійно забезпечує всі фінансові витрати на утримання дитини. Як зазначає [PERSON], відповідач нікому не сплачує аліменти, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, непрацездатних осіб на його утриманні немає, матеріальний стан дозволяє йому забезпечувати належне утримання спільної дитини. У зв'язку з чим, позивач просить стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] до його повноліття. Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 19 грудня 2018 у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. У встановлений судом строк, відповідач будучи повідомлений належним чином, відзив на позов не подав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від відповідача також не надходило. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що 25 листопада 1995 року відділом реєстрації актів громадського стану Печерського району м. Києва, актовий запис № 839 був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження видане Відділом реєстрації актів громадського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1457. Шлюб між сторонами було розірвано про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва від 12 червня 2008 року, актовий запис № 359. Позивач зазначає, що відповідач участі у вихованні спільного сина не бере, коштів на утримання дитини не надає. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою, ч. 3 ст. 51 Конституції України. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї, ст. 150 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, судом встановлено, що дитина проживає разом із матір'ю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Прожитковий мінімум для дітей відповідного віку визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний вік. Положеннями ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Згідно ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом не отримано інформації, що відповідач за станом свого здоров'я чи матеріальним становищем не може брати участі в утриманні спільного сина [PERSON]. Крім того, в матеріалах справи відсутня інформація щодо наявності у відповідача на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатній осіб і як зазначила позивач, дітей та непрацездатних осіб утриманні відповідача немає. Зважаючи на те, що обоє батьків мають обов'язок утримувати дитину, оскільки малолітній син проживає разом з позивачем і знаходиться на її утриманні, суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Положеннями ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За таких обставин, стягнення з відповідача аліментів на утримання сина має відбуватися з 07 грудня 2018 року - дати звернення до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати, відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що судовий збір при подачі позову про стягнення аліментів не сплачувався позивачем на підставі положень Закону України «Про судовий збір». Виходячи з наведеного,

Outcome: approved