Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача - [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 55 217,89 євро, що за курсом 23,47 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 серпня 2015 року складає 1 295 963,83 гривень за кредитним договором № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року; стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 09 липня 2007 року уклали кредитний договір № KIL0GA00000096. Згідно договору ПАТ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 70 000,00 євро на термін до 06 липня 2017 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 06 серпня 2015 року має заборгованість - 55 217, 89 євро, яка складається з наступного: 50 559,01 євро - заборгованість за кредитом; 1512,10 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом; 412,73 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 94,48 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 10,65 євро - штраф (фіксована частина), 2628,92 євро - штраф (процента складова). Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідачем [PERSON] до Дніпровського районного суду м. Києва було подано зустрічну позовну заяву до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про визнання правочину недійсним, яка ухвалою суду від 20 січня 2016 року, без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом до спільного розгляду із первісним позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд: визнати недійсним з моменту укладання кредитний договір № KIL0GA00000096, укладений 09 липня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»; зупинити нарахування відсотків, штрафних санкцій, пені за договором про надання споживчого кредиту № KIL0GA00000096, укладений 09 липня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»; визнати недійсним з моменту укладання іпотечний договір від 09 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. (зареєстровано в реєстрі № 3164), а саме на двокімнатну квартиру загальною площею 46,8 кв.м. (житлова площа 29,3 кв.м.), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 09 липня 2007 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. (зареєстровано в реєстрі № 3164), а саме на двокімнатну квартиру загальною площею 46,8 кв.м. (житлова площа 29,3 кв.м.), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; шляхом зобов'язання сторін повернути один одному у натурі все, що вони отримали на виконання угод за договором про надання споживчого кредиту № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року та іпотечним договором від 09 липня 2007 року; стягнути з відповідача витрати на проведення судової економічної експертизи у розмірі 7 200 гривень 00 копійок; стягнути з відповідача витрати на юридичні послуги у розмірі 30 000 гривень. Зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що фактично банк на виконання умов договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року (з наступними додатковими угодами) надав споживчий кредит тільки на 55 940 євро, замість 70 000 євро, а у позовних вимогах заборгованість за кредитом, відсоткам, винагородою, комісією та іншими витратами нарахована виходячи з нібито повного виконання умов банком за вищезазначеним кредитним договором. Відповідно до виписки про погашення по кредиту № 1834605 від 13 жовтня 2014 року за договором № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року наданою йому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ним на дату надання виписки було сплачено 76 819,47 євро, а на дату пред'явлення позову ним вже було сплачено 82 728,97 євро з урахуванням процентів за користування кредитом, виходячи з суми, що нібито банк повністю виконав свої зобов'язання за договором, тобто з суми у 70 000 євро, а не з фактично виданої в розмірі 55 940 євро. Сплата кредитної заборгованості за кредитним договором ним здійснювалась особисто через касу структурного підрозділу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в іноземній валюті (євро), в тому числі і сплата заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами. У порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 Постанови Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ЗАТ КБ «Приватбанк» перед укладенням кредитного договору не надав йому в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши в ній таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Не надана інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1, з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). Банком не отримано письмового підтвердження від нього, як споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. В кредитному договорі № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року з додатками відсутні умови, якіст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 3.2, 3.4, 3.8 розділу 3 Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», визнані обов'язковими, що робить його умови несправедливими та дискримінаційними по відношенню до споживача. Жодних належних доказів на підтвердження виконання вищезазначених вимог діючих Правил, затверджених зазначеною постановою правління НБУ, представник ПАТ КБ «Приватбанк» не надав. Також вважає деякі положення пунктів укладеного кредитного договору дискримінаційними по відношенню до нього, як до споживача фінансових послуг в галузі споживчого кредитування та такими, що не відповідають діючому законодавству України у сфері захисту прав споживачів в частині отримання населенням споживчих кредитів, а саме нормам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП (із наступними змінами та доповненнями від 28 грудня 2014 року № 77-VIIІ). Зокрема, пунктом 6.2. Договору не передбачено чіткого та зрозумілого для споживача кредитних послуг механізму нарахування банком та сплати позичальником додаткової винагороди, яка не вважається послугою в розумінні чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів, оскільки відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП (із наступними змінами та доповненнями від 28 грудня 2014 року № 77-VIIІ), під поняттям «послуга» розуміється діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно п. 2.2.5, 2.3.5, 3.5 кредитного договору, ПАТ КБ «Приватбанк» має право на власний розсуд, без відома Позичальника, користуватися правом списання коштів з будь-яких поточних рахунків Позичальника, відкритих у цьому банку з метою подальшого автоматичного зарахування таких грошових коштів в якості оплати існуючої кредитної заборгованості за кредитним договором. Натомість, таке автоматичне списання ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів без його відома, мало місце з його карткового рахунку [NUMBER], відкритого у даному банку, було списано банком кошти 04 квітня 2015 року - у розмірі 75, 19 гривень, 06 травня 2015 року в розмірі 52,38 гривень, 10 травня 2015 року - 49, 73 гривень, 17 травня 2015 року - 684, 04 гривень, 18 червня 2015 року - 46, 55 гривень, 19 червня 2015 року - 23, 38 гривень, 20 червня 2015 року - 11, 55 гривень, та 21.16.2015 року у розмірі 5,91 гривень, які за інформацією банку були спрямовані на погашення існуючої заборгованості по кредитному договору, хоча не знайшли свого відображення у банківській виписці, виданій ПАТ КБ «Приватбанк» про погашення по кредиту. Згідно з п. 2.3.1. кредитного договору, Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме при зміні курсу долара до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього Договору, зміні облікової ставки НБУ; зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. При цьому, Банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 (семи) календарних днів з дати набуття чинності зміненої процентної ставки. Пунктом 2.3.9 Договору, передбачено право банку будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника за цим Договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов'язань у разі порушення Позичальником будь-якого із зобов'язань за цим Договором, а у разі виїзду Позичальника за кордон з моменту підписання сторонами цього Договору, що по суті є порушенням норм статей 60-62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III (із наступними змінами та доповненнями № 218-VIII від 02 березня 2015), оскільки відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» певна інформація по кредитній заборгованості позичальника може доводитись виключно до відома Бюро кредитних історій. Також вважає несправедливим пункт 3.2. кредитного договору в контексті щодо нарахування та сплати позичальником процентів за користування споживчим кредитом, оскільки Банк самостійно без письмового повідомлення позичальника нараховує такі проценти, які залежать від змінної частини тіла споживчого кредиту за кредитним договором, при цьому, позичальник не має змоги самостійно відслідковувати правильність нарахування йому банком таких відсотків. Крім того, вважає порушенням чинного цивільного законодавства України в частині застосування неустойки, пунктом 5.4. кредитного договору, яким фактично за одне й теж порушення умов кредитного договору до позичальника подвійно застосовується один і той же вид неустойки штраф у фіксованій та процентній частині. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні заявлені первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала, з підстав викладених у запереченні проти зустрічного позову, додаткових пояснень до заперечень, долучених до матеріалів справи (а.с.97-108, Том 1), просила до зустрічних позовних вимог застосувати строки позовної давності з підстав викладених у письмових запереченнях. Пояснила суду, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» були виконані умови укладеного між ним та [PERSON] кредитного договору, та надано кредитні кошти в користування [PERSON], що підтверджується заявою на видачу готівки, а також відкрито відповідний рахунок. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має відповідну ліцензію - дозвіл на надання фінансових послуг в іноземній валюті. Перед укладенням кредитного договору, за два тижні до його укладення, [PERSON] підписав анкету про надання кредиту та виконував умови кредитного договору. Заборгованість відповідача за кредитним договором утворилася з 29 квітня 2015 року. Реальна процентна ставка визначена у кредитному договорі, оскільки в останньому зазначено необхідність сплати позичальником відсотків, комісії, плати за фінансовий інструмент (комісії за обслуговування кредиту). Крім того, зазначила, що можливість зміни умов кредитного договору чітко передбачена договором. Щодо нарахування штрафу та пені, відкриття інших рахунків пояснила суду, що вказані санкції є одним видом відповідальності за порушення умов кредитного договору, але мають різне призначення, у зв'язку з чим можуть застосовуватися одночасно. При цьому, також можливо були відкриті додаткові рахунки, проте додаткових угод по даному факту укладено не було. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні первісний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримав, просив зустрічний позов задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, з підстав викладених у запереченні проти позовної заяви про стягнення заборгованості, долученого до матеріалів справи (а.с.39-45, Том 1), зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог. Пояснив суду, що умови укладеного між сторонами кредитного договору є несправедливими. Так, встановлення плати за фінансовий інструмент у розмірі 1,5% від суми кредиту та встановлення щомісячної плати - 0,25% від суми кредиту є незрозумілими для позичальника, та останній не знає як саме має сплачувати кредит, оскільки за умовами укладеного договору вирахувати самостійно суму щомісячного платежу неможливо. Зазначив, що банком було надано позичальнику 55 940 євро, а не обумовлені 70 000 євро. Крім того, в касі видача коштів була не в євро, а в доларах США. Надана позивачем заява на видачу готівки не є належним доказом, який підтверджує видачу готівки. Умови кредитування позичальником не підписані. Графіку погашення погоджено не було, позичальник погашав кредит не з розрахунку 70 000 євро, при цьому сплатив банку більше 81 000 євро. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вбачається з матеріалів справи, 09 липня 2007 року між ПРИВАТБАНК та [PERSON] було укладено кредитний договір № KIL0GA00000096, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальникові [PERSON] кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 09 липня 2007 року по 06 липня 2017 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 75 640 євро на наступні цілі: на споживчі цілі у сумі 70 000 євро 00 центів, а також у розмірі 5 640 євро 00 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструмента, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору (а.с.9-1, 61-65, Том 1). Згідно п. 7.1. Розділу 7 кредитного договору, періодом сплати вважати період з 14 по 20 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1073,60 євро, для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. В подальшому, 01 квітня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року, відповідно до якої сторонами було погоджено викладення пункту 7.1. кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року в новій редакції: «7.1. Банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу банку на строк з 09 липня 2007 року по 06 липня 2024 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 82 640 євро на наступні цілі: на споживчі цілі у сумі 70 000 євро 00 центів, а також у розмірі 12640 євро 00 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 3.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 14 по 20 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 845,28 євро для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороді (а.с.66, Том 1). 28 листопада 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2, відповідно до якої сторонами було змінено порядок погашення заборгованості та погоджено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 22 по 28 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 845,28 євро для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізнішою ніж 06 липня 2024 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності з положенням частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За умовами п.п. 2.2.1 - 2.2.4 п. 2.2. Розділу 2 кредитного договору, позичальник зобов'язується: використати кредит на цілі, зазначені в п. 7.1 даного договору; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити банку винагороду згідно п.п. 7.1 та 6.2 даного договору; погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п. 7.1 та 2.3.3 цього договору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача за первісним позовом посилалася на те, що позичальником [PERSON] були порушені умови кредитного договору в частині сплати кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим утворилася заборгованості, яка станом на 06 серпня 2015 року становить 55 217, 89 євро, яка складається з наступного: 50 559,01 євро - заборгованість за кредитом; 1 512,10 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом; 412,73 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 94,48 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 10,65 євро - штраф (фіксована частина), 2628,92 євро - штраф (процента складова). При цьому, кредитором виконані умови кредитного договору та надано позичальнику кредит у розмірі 70 000 євро, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1/1 від 10 липня 2007 року (а.с.12). Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Так, для з'ясування обставин справи, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року, по справі було призначено судово-економічну експертизу. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 54/08/2016 від 11 серпня 2016 року, складеного судовим експертом Експертно-дослідної служби України [PERSON], в межах наявних матеріалів було встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року складає 14,97%; абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року складає 60 209,70 євро. В межах наявних матеріалів, при виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до євро, за період з 09 липня 2007 року по 17 березня 2016 року та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу НБУ гривні до євро станом на 17 березня 2016 року встановлено: реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року складає 31,74%; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року складає 756 775,80 гривень. За даними п. 7.1. кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року процентна ставка за використання кредитних коштів становить 10,08% (0,84% на місяць). В наданих матеріалах справи, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання на момент укладення кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року не визначені. В межах наявних матеріалів, встановлено: реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року складає 14,97% та є вищою від визначеною договором процентів за користування кредитом; абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року, складає 60 209,70 євро. В межах наявних матеріалів, щомісячні платежі (в т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісією, страховими та інших платежів), виходячи з базових умов передбачених на момент укладення кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року, складають: від 1 073,60 євро до 1 401,30 євро. В межах наявних матеріалів, при здійсненні позичальником платежів за офіційним курсом НБУ по відношенню гривні до євро за період з 09 липня 2007 року по 17 березня 2016 року та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу євро станом на 17 березня 2016 року, встановлені щомісячні платежі на момент укладення кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року, складають від 7 142,17 гривень до 41 620,02 гривень. В межах наявних матеріалів, оформлення банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), під час укладення кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року, виконано з недотриманням ЗУ «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року). Дослідивши виписку ПАТ КБ «Приватбанк» по рахунку № [NUMBER] за період з 09 липня 2007 року по 02 лютого 2016 року за кредитним договором № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року, встановлено, що за період з 09 липня 2007 року по 02 лютого 2016 року позичальником сплачено кошти у сумі 84 247,66 євро. У зв'язку з відсутністю інформації щодо погашення заборгованості за кредитним договором № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року за період з 03 лютого 2016 року по 17 березня 2016 року дослідити, яку суму коштів фактично сплачено позичальником на виконання умов договору, не видається за можливе а.с.18-42, Том 2). Будучи опитаним в судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив суду, що повністю підтримує наданий ним висновок за результатами проведення судово-економічної експертизи. При цьому, пояснив суду, що реальна процентна ставка по кредиту включає в себе усі витрати, які буде нести позичальник, в тому числі відсотки, комісії, плати, страхові суми, комісії за видачу кредиту. Згідно наданого ним висновку, реальна процента ставка за кредитним договором становила 14,97%, згідно умов у гривні - 31,74%, згідно договору - 10,08% річних. Таким чином, при проведенні експертного дослідження, яке було проведено у зв'язку із необхідністю додаткового фінансового-економічного дослідження кредитних правовідносин між сторонами, судовим експертом було встановлено, що інформація надана банком про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не відповідає ЗУ «Про захист справ споживачів», що свідчить про те, що позичальнику не могло бути достовірно відомо, зокрема, про невідповідність обумовленої кредитним договором процентної ставки реальній процентній ставці на момент укладення між сторонами кредитного договору. При цьому, згідно наданого стороною ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунку заборгованості за договором, поточна процентна ставка за кредитом визначена на рівні 10,08%, в той час як реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору становила 14,97%. При цьому, реальна процента ставка по кредиту включає в себе проценти, комісію, різноманітні плати, в той час як наданий розрахунок заборгованості включає в себе і визначення процентної ставки у розмірі 10,08% і сплату відповідних комісій у фіксованій сумі. Крім того, в загальному за період з 09 липня 2007 року по 02 лютого 2016 року позичальником [PERSON] було сплачено кредитні кошти на загальну суму 84 247,66 євро, що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] та висновком експерта. В той же час, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказана сума не була відображена у наданому розрахунку заборгованості по договору. Також, з наданою суду заяви на видачу готівки не вбачається, що сума кредиту у розмірі 70 000 євро була перерахована на рахунок позичальника, а лише слугує підтвердженням здійснення нарахування вказаних коштів. При цьому, інших належних та достовірних підтверджуючих доказів перерахування коштів, суду надано не було, що не може свідчити про беззаперечне отримання позичальником кредиту саме в обумовленій кредитним договором сумі, враховуючи те, що сторона позичальника [PERSON] стверджує про отримання іншої суми кредиту з боку кредитора. З огляду на вищевикладені встановлені обставини, враховуючи те, що суд не має додаткових фінансово-економічних знань в частині визначення сукупної вартості кредиту, нарахування відсоткових ставок та проведення відповідного фінансового розрахунку, а також враховуючи, що кредитний договір містить відповідні порушення вимог ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо надання вичерпної формації позичальнику про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, суд приходить до висновку про недоведеність наявності заборгованості за кредитним договором з боку позичальника у розмірі 55 217,89 євро та відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З огляду на оцінені судом докази в їх сукупності, вбачається, що під час укладення спірного кредитного договору позичальник не був проінформований щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, йому не було надано з боку кредитора інформації щодо порядку сплати визначеної процентної ставки, обумовленої кредитним договором, а також сплати окремих комісій, обумовлених банком, що в сукупності призвело до некоректності в проведенні оплат за кредитним договором, з огляду на що, враховуючи висновок експерта щодо невідповідності ЗУ «Про захист прав споживача» оформлення банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, суд приходить до висновку про визнання недійсним кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року з моменту його укладення. Крім того, в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року з боку позичальника, 09 липня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки квартири, за умовами якого іпотекодавцем [PERSON] було надано в іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS], в забезпечення виконання зобов'язань іпотекодавця перед іпотекодержателем ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.68-71, Том 1). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, враховуючи визнання судом основного зобов'язання - кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року, недійсним, суд приходить до висновку про недійсність договору іпотеки квартири з моменту його укладення, який був укладений сторонами в рахунок забезпечення виконання основного зобов'язання. Щодо заявленої заяви сторони позивача за первісним позовом - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказані правові позиції взаємоузгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14, у справі № 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року, 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, спірний кредитний договір було укладено між сторонами 09 липня 2007 року. При цьому, в обґрунтування вимог про застосування строків позовної давності, сторона ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на те, що підписавши кредитний договір позичальник погодився з його умовами та останні були йому відомі станом на день укладення кредитного договору. В той же час, судом достовірно було встановлено, що під час укладення кредитного договору позичальнику не було надано повної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а про вказані порушення позичальник дізнався лише в ході судового розгляду, безпосередньо після проведення експертного дослідження, у зв'язку з чим застосування строків позовної давності не здійснюється. Щодо заявлених зустрічних позовних вимог про зупинення нарахування відсотків, штрафних санкцій, пені за договором з моменту останньої оплати за квитанціями, виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором, то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки має своїм наслідком припинення нарахування будь-яких оплат за спірним кредитним договором та має своїм наслідком виключення відомостей про обтяження та заборону відчуження предмета іпотеки за даними відповідних реєстрів. Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо повернення один одному у натурі все, що вони отримали на виконання угод за спірним кредитним договором, оскільки визначення конкретних сум, сплачених як кредитором, так і позичальником у суду немає можливості, з огляду на виявлені розбіжності у розмірі наданого кредиту та сплати відсотків за користування кредитом та відсутності здійснення розрахунку сплачених сум. Щодо заявлених зустрічних позовних вимог про стягнення з відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрат на проведення судової економічної експертизи та витрат на юридичні послуги, то суд зазначає наступне. Статтею 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Так, як вбачається з квитанції від 30 квітня 2016 року, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] на користь ТОВ «ЕКСПЕРТНО-ДОСЛІДНА СЛУЖБА УКРАЇНИ» було сплачено суму коштів у розмірі 7 200 гривень за проведення судової-економічної експертизи (а.с.138, Том 2), з огляду на що вказана сума коштів підлягає стягненню з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідно до положень статті 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу ст.ст. 56 та 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року. Статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, 02 березня 2016 року між Адвокатським бюро «[PERSON]» в особі Учасника бюро [PERSON] та [PERSON] було укладено договір № 020 про надання правової допомоги в суді першої інстанції, предметом якого є надання Бюро усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту [PERSON] у наступній судовій справі в якості позивача за позовом (зустрічним позовом) до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року, визнання недійсним договору іпотеки від 09 липня 2007 року, зняття заборони відчуження квартири [ADDRESS], накладену 09 липня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і вилучення відповідного запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в реєстрі за № 3164); в якості відповідача за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № KIL0GA00000096 від 09 липня 2007 року (а.с.130-132, Том 2). В подальшому, сторонами даного договору було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 020 про надання правової допомоги від 02 березня 2016 року, відповідно до якої клієнт [PERSON] сплачує на користь АБ «[PERSON]» гонорар в сумі 30 000 гривень на розрахунковий (картковий) рахунок Бюро визначеним порядком. Як роз'яснено у п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В той же час, стороною позивача за зустрічним позовом суду не було надано відповідного розрахунку витрат на правову допомогу, з урахуванням витраченого часу з боку адвоката на здійснення окремих дій процесуального характеру, пов'язаних із наданням правової допомоги у даній справі. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості та частковому задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про визнання правочину недійсним У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». В порядку ст. 88 ЦПК України, з відповідача за зустрічним позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок. Враховуючи наведене та

Outcome: partial