Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з даною заявою, виходячи з наступного. [PERSON] є внучкою [PERSON], яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України в м. Донецьку Ворошилівського району. Причиною смерті згідно довідки від 22.08.2018 року про причини смерті [PERSON] є Атеросклеротична хвороба серця, на підтвердження факту смерті було видано свідоцтво про смерть [NUMBER] від 22.08.2018 року. [PERSON] звернулась до Відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України із заявою про видачу свідоцтва про смерть [PERSON], на що отримала відмову у проведенні державної реєстрації № П-20/16.2-41 від 18.02.2019 р. на підставі того, що документ, який був пред'явлений [PERSON] виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У зв'язку з цим заявник наразі позбавлена права в позасудовому порядку встановити факт смерті померлої баби та відповідно реалізувати свої спадкові права. Встановлення факту смерті судом необхідне для подальшої реєстрації смерті [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану та реалізації заявником своїх спадкових прав. Заявник в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник заявника [PERSON], при звернення до суду із заявою зазначила, що справу розглядати за її відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду заяви повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як свідчить надані заявником документи, [PERSON] є внучкою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] від 02 серпня 1973 року та копією свідоцтва про народження заявника від 15 січня 1993 року. У заяві про встановлення факту смерті зазначено, що [PERSON], [INFO], уродженка Дніпропетровської області, селище Покровське, померла у віці 78 років [INFO] на тимчасово окупованій території у м. Донецьку Ворошилівського району. Як вбачається з наданих заявником документів, 22 серпня 2018 року Донецьким міським відділом запису актів громадського стану м. Донецьк Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, видано свідоцтво серії [NUMBER] про смерть [PERSON] [INFO] у м. Донецьку Ворошилівського району. Відділ державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України відмовив у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки відповідні документи видані на території тимчасово непідконтрольній державним органам влади України території, що підтверджується листом заінтересованої особи від 18.02.2019 р. № П-20/16.2-41. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, у зв'язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території за місцем звернення заявника. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Зважаючи на обставини встановлені у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що документи видані заявникові на підтвердження смерті [PERSON] не створюють правових наслідків, зважаючи на те, що виданий органом, який не підпорядкований державним органам України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та законів України. В свою чергу ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території У країни» передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Частинами 2, 3, 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України. Приписами ч.1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї. Згідно до ч.1 ст. 17 вищенаведеного Закону, у разі порушення його положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, визначені підстави для державної реєстрації смерті, однією з підстав є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 293, ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315, ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, ч.2 ст. 315 ЦПК України. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, з метою захисту законних прав та інтересів заявника, як громадянки України, беручи до уваги, що встановлення факту смерті особи необхідно заявнику для реєстрації смерті баби та отримання спадщини, суд вважає за можливе задовольнити заяву [PERSON]. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до положень ч. 4 ст. 317 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved