Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач у липні 2017 року звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним, посилається на наступне. Так, зазначає, що він перебував у шлюбі з [PERSON] з 30.10.1991, шлюб було розірвано заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.12.2010. Під час перебування у шлюбі ними було придбано, зокрема, двокімнатну квартиру площею 87,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . У вересні 2014 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про визнання права власності, в тому числі, на квартиру [ADDRESS] , під приводом того, що це майно не є об`єктом права спільної сумісної власності, а належить виключно їй, оскільки придбаний нею за власні кошти, отримані в позику у [PERSON] , які вона самостійно повернула. Вважає, що договір позики від 01.04.2004 року між [PERSON] та [PERSON] , за яким нібито [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США на придбання квартири [ADDRESS] є фіктивним. Також відповідачами було укладено ще й другий фіктивний правочин (розписку) від 04.01.2011, нібито, про повернення [PERSON] суми в розмірі 100 000 доларів США. Вважає, що вказаний договір позики від 01.06.2004 є фіктивним, укладеним між відповідачами по справі без наміру створення правових наслідків, а виключно для заволодіння майном позивача. Зазначає, що про існування договору позики в 2004 році між відповідачами позивачу, не було відомо. Адже квартиру [ADDRESS] було придбано на спільні кошти подружжя. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики від 01.06.2004, укладений між [PERSON] та [PERSON] про позику грошових коштів на суму 100 000 доларів США. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 31.07.2017 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В. В. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2017, відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Ухвалою суду від 06.11.2017 задоволено заяву позивача про забезпечення доказів шляхом витребування у відповідачів оригіналу розписки від 01.06.2004 та оригіналу розписки від 04.01.2011. 12 червня 2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Музичко Р. В., в якому сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на наступне. [PERSON] для придбання квартири, взяла у борг у [PERSON] гроші в сумі 100 000 доларів США з зобов`язанням повернути їх протягом 5 років про що була складена розписка, та повернула в повному обсязі 04.01.2011 про що також складена розписка. Зазначає, що позивачу не було відомо, що [PERSON] взяла в борг кошти, не знав про факт інвестування нею в будівництво квартири та оформлення її у власність у 2006 році, довідався про це після розірвання шлюбу в процесі поділу майна. На її думку, обставини справи свідчать, що 01.06.2004 [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в борг, а 04.01.2011 повернула їх в повному обсязі, що встановлено рішенням суду в іншій судовій справі та свідчить про реальне настання правових наслідків та виключає правові підстави для визнання правочину недійсним як фіктивного. Таким чином, доводи позовної заяви безпідставні та необґрунтовані, тому просить відмовити в задоволенні позову. 09 липня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що судом не досліджувався факт достовірності розписок, а зазначено, що кв. [ADDRESS] придбана в шлюбі за спільні кошти подружжя. 21 лютого 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С. І. Ухвалою суду від 08 липня 2019 року витребувано у відповідачів оригінали розписок від 01.06.2004 та від 04.01.2011. На виконання ухвали суду [PERSON] подала заяву 09.07.2019 року про відсутність у неї оригіналу розписки від 01.06.2004 року та від 04.01.2011 року, оскільки зобов`язання було виконано належним чином та зберігати оригінал розписки не було необхідності. Ухвалою суду від 22.11.2019 закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та надані докази. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлялася належним чином, 16 червня 2021 року через електронну пошту суду надіслала клопотання про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 01.06.2004 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала 100 000 доларів США, які зобов`язувалась повернути протягом п`яти років. [PERSON] власноручно написала розписку про отримання від [PERSON] позики в розмірі 100 000 доларів США. 04.01.2011 [PERSON] написала розписку про отримання 100 000 доларів США. від [PERSON] , та що претензій до [PERSON] не має. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2017 відмовлено в задовленні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої приватної власності, зокрема на квартиру [ADDRESS] , яке постановою Апеляційного суду міста Києва від 21.05.2018 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.07.2019 залишено без змін. Виходячи зі змісту положень норм статей 60 та 65 СК України суди дійшли висновку, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] набута сторонами під час перебування у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, як і кошти, одержані [PERSON] за розпискою, а їх повернення одним з подружжя після розірвання шлюбу не свідчить про виникнення у такого з подружжя права особистої приватної власності на нерухоме майно, придбане за ці кошти. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2020 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя задоволено частково. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за [PERSON] : право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; право власності на квартиру [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за [PERSON] : право власності на квартиру [ADDRESS] ; право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1001 га кадастровий номер 8000000000:72:368:0058 по [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 24.11.2020 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2020 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за [PERSON] право власності на: приватний будинок, загальною площею 202,3 кв.м., з урахуванням земельних поліпшень в цілому за адресою: [ADDRESS] ; двокімнатну квартиру [ADDRESS] площею 87,80 кв. м. за адресою: [ADDRESS] ; однокімнатну квартиру [ADDRESS] , площею 49,3 кв. м. за адресою: [ADDRESS] ; 1/3 частину двокімнатної квартири площею, 23,53 кв.м за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за [PERSON] право власності на: приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м, з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Таким чином, зі змісту наведених судових рішень вбачається, що на час вирішення цього позову про визнання недійсним договору позики, спір між колишнім подружжям про поділ спільного сумісно майна вирішений. Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним і ЦК України у ст. 234 називає такі правочини фіктивними. У ст. 234 ЦК України не передбачено коло осіб, які мають право звертатися з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним, тобто це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інші заінтересовані особи. При цьому, позивач зазначаючи, що спірний договір позики порушує його майнові права та інтереси вказує на те, що [PERSON] в межах розгляду спору про поділ спільного сумісного майна подружжя, пред`явила позов до [PERSON] про визнання права приватної власності, зокрема, на квартиру [ADDRESS] , під час розгляду якого надала суду договір позики та розписку про повернення боргу, з метою визнання майна особистою приватною власністю. Визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості. Так, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 755/19772/19 (провадження № 61-17149св20). Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Позивачем жодними належними, достатніми та достовірними доказами не доведено суду, що [PERSON] та [PERSON] укладаючи оспорюваний договір позики не мали наміру досягти обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема отримати та передати грошові кошти в позику. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також ту обставину, що позивачем жодними належними, достатніми та достовірними доказами не доведено суду, що кошти за договором позики не передавались, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в задоволенні позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed