Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач у червні 2014 року звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.12.1997 року дійсним. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 30.12.1997 року між ним з одного боку та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності з іншого боку на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 22221, відповідно до якого він придбав квартиру [ADDRESS]. Умови договору він виконав у повному обсязі та передав [PERSON] грошові кошти за вказану квартиру. Відповідачка також виконала умови договору, звільнила вказану квартиру, передала ключі від квартири, знялася з реєстрації у квартирі. Зазначений договір 04.01.1998 року він зареєстрував у КП «ОМБТІ та РОН», про що є відповідна відмітка. На час укладання договору вони з відповідачкою не знали, що договір підлягає нотаріальному посвідченню. На даний час він не може розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої права, як власника цієї квартири, оскільки є протиріччя у правових нормах, діючих на час укладання договору щодо необхідності його нотаріального посвідчення. В судове засідання 21.10.2014 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі договору від 17.06.14) не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання не з'явилася відповідачка [PERSON], хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялася належним чином у встановленому порядку (згідно ст. 74 ЦПК України), поважних причин щодо своєї неявки суду не представила, чим позбавила суд можливості вислухати її пояснення та думку по суті. Заяву про розгляд справи за її відсутністю не надавала. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у його відсутність, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.12.1997 року на Одеській товарній біржі між членами біржі [PERSON] (надалі позивач) з одного боку та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 20.07.1996 року реєстровий номер 3-5209 з іншого боку було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 22221, відповідно до якого [PERSON] продав а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], що підтверджується підписами сторін на договорі (а.с.7-8). Зазначений договір був зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 22221 від 30.12.1997 року. 04.01.1998 року право приватної власності на зазначену квартиру у встановленому порядку було зареєстровано за позивачем у «ОМБТІ та РОН», запис у реєстрі № 1731, стр. 49, кн. 97 доп (оборот а.с.8). З позову вбачається, що умови вказаного договору позивач виконав у повному обсязі та передав на користь [PERSON] грошові кошти за вказану квартиру у розмірі 4 382 грн.. Відповідачка [PERSON] також виконала умови зазначеного договору та в свою чергу знялася з реєстраційного обліку по вказаній адресі та виїхала з квартири. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст.. 8, 9, 15 Закону України № 1956-XII від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Членами товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обліку та товарній біржі. Отже, за вказаним договором позивач набув права власності на зазначену квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦПК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На виконання ухвали судді від 14.08.2014 року щодо надання відомостей про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру, КП «БТІ» ОМР своїм листом № 5746-06/821 від 21.10.2014 року повідомило, що право власності на зазначену квартиру зареєстровано за позивачем (а.с.32). Судом встановлено, що на даний час позивач не може розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої майнові права, як її власника, оскільки у діючих на час укладання зазначеного договору у 1997 році та діючих правових нормах на даний час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору. Частиною 2 ст. 47 ЦК України та ст.ст.. 224, 227 ЦК України (в ред. 1963 року), які діяли на час укладення договору, передбачено: - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України (у редакції 2014 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З матеріалів справи вбачається, що сторони повністю виконали умови договору купівлі-продажу зазначеної квартири, але зазначений договір не був посвідчений нотаріально. Ця обставина перешкоджає позивачу у здійсненні права власності та розпорядження майном, яке передбачене ч.1 ст. 319 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. На підставі вищезазначеного, суд вважає можливим захистити права позивача та визнати Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 22221 від 30.12.1997 року дійсним.

Outcome: approved