Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

позивач у грудні 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої вимоги мотивував тим, що 08.02.2013 року між ним, як ФОП, та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу товару № 1999. Відповідач отримала товар відповідно до умов договору на суму 8894,00 грн. Сплачено за товар було лише 300,00 грн. як завдаток. Відтак, несплачена сума вартості товару складає 8594,00 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання договору у розмірі подвійної облікової ставки НБУ з 09.03.2013 року по 08.12.2017 року - 9775,28 грн.; три проценти річних з 09.03.2013 року по 08.12.2017 року - 849,73 грн.; проценти за користування чужими грошовими коштами - 4827,90 грн., інфляційні втрати - 5448,19 грн., всього - 29495,10 грн. Позивач до суду не з`явився. В письмовій заяві представник позивача просить справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності та у відсутності представника відповідача, рішення просить при постановленні рішення врахувати доводи наведені у відзиві на позовну заяву та заяви про застосування позовної давності, позовні вимоги визнає частково. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що 08.02.2013 року у м. Донецьку фізичною особою - підприємцем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 1999. Відповідно до умов договору позивач передає у власність відповідача товар: наматрацник - 1 шт., плед - 2 шт., тапочки (капці) - 2 шт. на загальну суму 8894,00 грн. При цьому при укладенні договору [PERSON] сплатила 300,00 грн. завдатку. Інша частина суми - 8590,00 грн. повинна була бути сплачена протягом 36 місяців рівними частинами - по 239,00 грн. на місяць. Кінцевий термін оплати 08.02.2016 року. 08.02.2013 року між сторонами був складений акт приймання-передачі, згідно з яким товар, зазначений у договорі купівлі-продажу, переданий покупцеві [PERSON] . Застереження щодо недоліків товару, його якості, кількості та асортименту відсутні. Також судом встановлено, що при укладенні договору відповідач сплатила позивачу аванс в сумі 300,00 грн. Крім того, виконуючи договір, відповідач сплачувала позивачу борг в наступних розмірах та наступні строки: 12 березня 2013 р. - 239,00 грн., згідно квитанції № 26 від 12.03.2013 р.;17 квітня 2013 р. -239,00 грн., згідно квитанції № 51 від 17.04.2013 р.; 20 серпня 2013 р. - 239,00 грн., згідно квитанції № 32 від 20.08.2013 р.; 24 вересня 2013 р. - 239,00 грн., згідно квитанції № 64 від 24.09.2013 р.;29 листопада 2013 р. - 239,00 грн., згідно квитанції № 98 від 29.11.2013 р.; 07 лютого 2014 р. - 239,00 грн., згідно квитанції № 26 від 07.02.2014 р. ( а.с. 67, 68) Відповідач сплатила позивачу 1734,00 грн., тому сума основного боргу становила 7160,00 грн., а не 8594,00 грн. Позов в даній справі позивачем подано в грудні 2017 p., останній платіж відповідачем було здійснено 07 лютого 2014 p. Відповідно до п.6.1 Договору, оплата повинна була здійснюватися періодично по 239,00 грн. кожного місяця. Тому до платежів за період березень 2014 р. - листопад 2014 р. включно слід застосувати позовну давність. Сума платежів за цей період становить 2151,00 грн. ( 239,00 грн. місяців = 2151,00 грн.). Як вбачається з постанови від 02.08.2019 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 58454290, державним виконавцем з пенсії відповідача вже стягнуто борг у сумі 1122,60 грн. Позивачем нараховано пеню в розмірі 9775,28 грн., виходячи з cуми основного боргу 8594,00 грн., що є неправильно, оскільки не враховано здійснені відповідачем виплати. Крім того, позивачем нараховано пеню в розмірі 9775,28 грн. за період з 09.03.2013 р. по 08.12.2017 p. Відповідно до ст. 258 ЦК України, до вимоги про стягнення неустойки (пені) застосовується позовні давність в один рік. Відповідно до ст.. 551 ЦК України, розмір неустойки (штраф, пеня) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Розмір збитків є значно меншим від нарахованої позивачем пені. Відповідач є пенсіонером, розмір пенсії [PERSON] становить 2 966,39 грн. в місяць в період січень-серпень 2019 p., згідно довідки № 2777, від 02.08.2019 p., виданої ГУ ПФУ у Львівській області. Крім того, відповідач посилається на те, що її син зазнав значної травми в ДТП і потребував та потребує лікування та догляду, що тягне за собою значні витрати, також на її утриманні є непрацездатна мати [PERSON] , [INFO]., яка перенесла два інфаркти і потребує постійного лікування та догляду. Однак, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, згідно ст.253 ЦК України. Суд враховує, що відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17 та постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 705/6597/13-ц. Доказів, що перебіг строку позовної давності не закінчився, щодо вимог про стягнення заборгованості за період з 2013 року по 2017 роки, позивач суду не надав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не наведено жодних істотних причин пропуску строку позовної давності. Відтак, суд відмовляє у задоволенні заяви про поновлення строку позовної давності за відсутністю підстав. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Вимога позивача про стягнення вартості товару у сумі 8594,00 грн. підлягає до часткового задоволення, оскільки суд прийшов до висновку про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача за період з 2013-2017 роки та , оскільки, відповідачем вже сплачено в межах виконавчого провадження 1122, 60 грн., на користь позивача слід стягнути 3886, 40 грн. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз вказаної норми вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними кредитору, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Позивач вимагає стягнення з відповідача 5 448,19-грн. інфляційних втрат. Однак, такий розмір інфляційних втрат позивачем безпідставно нараховано із завищеної суми основного боргу. Крім того, позивачем нараховано інфляційні втрати за період з 09.03.2013 р. по 08.12.2017 p.. Однак, у зв`язку з спливом строку позовної давності, у вимозі про стягнення інфляційних втрат за період з 09.03.2013 р. по 08.12.2014 р. слід відмовити. Відповідно до ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Договором розмір процентів не встановлено. Позивач в позовній заяві покликається на те, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами визначений Законом. При цьому позивач не вказує конкретної норми закону, якою визначено такий розмір процентів, і безпідставно нараховує проценти в розмірі облікової ставки НБУ. До розрахунку позивачем взято розмір боргу, який не відповідає дійсності. Оскільки розмір процентів не визначений договором, то такий розмір визначений ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договором та законом не встановлено іншого розміру процентів. Оскільки позивачем заявлено самостійну окрему вимогу про стягнення 3% річних від простроченої суми, то його вимога про стягнення процентів за користування чужими грошима в сумі 4 827,90 грн. є безпідставною і не підлягає до задоволення, оскільки фактично позивач вимагає стягнення процентів двічі, що не передбачено чинним законодавством. Такою є і правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в Постанові від 10.04.2018 р. в справі № 910/1056/17. Зокрема, Велика Палата в даній постанові прийшла до висновку, що застосування норми ст. 1048 ЦК України щодо визначення розміру процентів у розмірі облікової ставки НБУ за аналогією закону може мати місце лише в разі правомірної несплати боржником коштів кредитору (наприклад відстрочення платежу за угодою сторін) а в разі неправомірної несплати боргу (прострочення платежу) для визначення розміру процентів за користування чужими коштами слід застосовувати норму ст. 625 ЦК України. Крім того, нарахування процентів позивачем здійснено від помилкової, завищеної суми боргу, а також нараховано за період з 09.03.2012 р. по 08.12.2017 p., а тому до такої вимоги слід застосувати позовну давність. Позивач вимагає стягнення 849,73% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак, такий розмір процентів позивачем безпідставно нараховано із завищеної суми основного боргу. Крім того, позивачем нараховано 3% річних за період з 09.03.2013 р. по 08.12.2017 p. У задоволенні даної вимоги слід відмовити за спливом строку позовної давності. Судом не приймається до уваги наданий позивачем розрахунок 3 процентів річних та втрат від інфляційних процесів, оскільки суд прийшов до висновку про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача за період з 2013-2017 роки . Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 77-81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказів на спростування встановлених судом обставин здобуто не було. З урахуванням викладеного, суд вважає доведеним порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу від 08.02.2013 року щодо сплати основного боргу, а тому з [PERSON] слід стягнути на користь позивача суму 3886, 40,00 грн., у решті позовних вимог відмовити за спливом позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, що складаються з 640,00 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial