Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позиція сторін у справі У листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Приятельчук В. А., Приватний Нотаріус Київського міського нотаріального округа Іванченко В. Ю. про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що [PERSON] , [INFO] є двоюрідною тіткою- [PERSON] , [INFO] , який помер в м. Києві [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який помер в м. Києві [INFO] . Вона є єдиною спадкоємицею, а тому звернулася до приватного нотаріуса у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини. До складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] входить квартира [ADDRESS] на підставі Рішення Київської міської ради № 322/4386 від 22.02.2018 р.) в місті Києві. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на вказану квартиру, [PERSON] нотаріусом було відмовлено з причини не надання останньою документів, які підтверджують факт родинних відносин з померлими [PERSON] та [PERSON] . Пізніше [PERSON] дізналася, що спадкова квартира [ADDRESS] після прийняття нею спадщини була відчужена невідомими особами на користь гр-ки [PERSON] за договором купівлі-продажу. У зв`язку з цим, [PERSON] вимушена звернутися до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин з померлими [PERSON] та [PERSON] та визнання за нею права власності за законом на спадкове майно. Також нею пред`явлено вимоги до гр-ки [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, адже право власності за продавцем було зареєстровано на підставі підробленого рішення суду. [PERSON] не була власником спірної квартири та не мала права розпоряджатися майном, яке їй не належало. Позивач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, представник позивача до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву суду не надали. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на спірну квартиру та заборонено реєстрацію місця проживання/перебування будь-яких осіб в ній. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів у справі задоволено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), [INFO] була матір`ю [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] . У свідоцтві про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 13.11.1940р. (повторне серії [NUMBER] від 09.04.1957р.), виданого міським відділом актів громадянського стану м. Херсон, її батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] після укладення шлюбу [INFO] з [PERSON] мала дошлюбне прізвище - [PERSON] , що підтверджується архівною довідкою № 05-12/Х-125 від 22.02.2019р., виданою Державним архівом Херсонської області. [PERSON] , була рідною сестрою батька Позивачки - [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Згідно з архівним витягом № 01-32/Х-1799 від 09.08.2019р., батьками [PERSON] , [INFO] в метричній книзі реєстрації актів цивільного стану (про народження) за 1919 рік зазначені « Николаевский гражданин [PERSON] и законная его жена [PERSON] ; оба православные». 11 вересня 1948 року [PERSON] одружився з [PERSON] та від цього шлюбу [INFO] у них народилася [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19.05.1960р. видане в м. Херсон). [PERSON] 08.02.1980 р. уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє дошлюбне прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Вказаний шлюб 20.07.1987р. було розірвано Жуковським відділом ЗАГС ГУ ЗАГС Московської області, після чого [PERSON] залишила собі шлюбне прізвище - [PERSON] . Таким чином, з архівного витягу № 01-32/Х-1799 від 09.08.2019р., в якому батьком [PERSON] зазначено [PERSON] та архівної довідки № 05-12/Х-125 від 22.02.2019р., в якій зазначено, що [PERSON] мала дошлюбне прізвище - [PERSON] , вбачається, що [PERSON] та [PERSON] мали спільне прізвище та по-батькові, що вказує та їх родинний зв`язок, а саме на те, що вони були рідними братом та сестрою. Тобто, [PERSON] була двоюрідною тіткою Позивачки, а її донька [PERSON] була її двоюрідною сестрою, а отже, [PERSON] був двоюрідним племінником [PERSON] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. За приписами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша статті 1220 ЦК України). У статті 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку здійснюється в разі існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За позицією Верховного Суду України, викладеною п. 21 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за № 7 від 30.05.2008 р., якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Матеріалами справи підтверджується факт родинних відносин позивача з її двоюрідними племінниками [PERSON] та [PERSON] , встановлення цього факту є юридично значущим для позивача з метою реалізації нею спадкових прав, чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, у зв`язку з чим, позов у цій частині підлягає задоволенню. [PERSON] , [INFO] є двоюрідною тіткою- [PERSON] , [INFO] , який помер в м. Києві [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який помер в м. Києві [INFO] . За життя [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали разом зі своєю матір`ю [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), [INFO] в квартирі [ADDRESS] . За інформацією, наданою КП Київської міської ради «Київське міське БТІ» з листом КВ-2019 №24691 від 23.07.2019р. квартира [ADDRESS] на праві власності була зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях по 1/3 частки) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням справами національної академії наук України 05.07.1995р. (наказ № 1115). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.12.2012р. [PERSON] померла [INFO] і її частку в квартирі [ADDRESS] успадкували сини [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 24.10.2019р. квартира [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, загальною площею 57, 5 кв.м. та житловою 36,6 кв.м., належала на праві спільної часткової власності (в рівних долях по 1/6 частки) [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті його рідного брата [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований разом з ним за тією ж самою адресою: [ADDRESS] , відповідно до приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України, він вважається таким, що прийняв спадщину після померлого [INFO] [PERSON] . Отже, [PERSON] прийняв спадщину після померлого [INFO] його рідного брата - [PERSON] у вигляді 1/6 частки квартири [ADDRESS] . Однак, свої спадкові права [PERSON] належним чином не оформив, та у встановленому законодавством порядку, як спадкоємець не зареєстрував своє право власності на спадкове майно після смерті його брата [PERSON] . Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті єдиним спадкоємцем за законом залишилась його двоюрідна тітка [PERSON] . [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Приятельчук В.А. з відповідними заявами про прийняття спадщини, на підставі яких нотаріусом були заведені спадкові справи № 1/2019 та 5/2019. Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 21.03.2019р. за даними Спадкового реєстру, зареєстрованих заповітів та спадкових договорів від імені [PERSON] , виявлено не було. Як вбачається з довідки по спадковій справі № 127/02-14 від 06.09.2019р., виданої приватним нотаріусом Приятельчук В.А., інших заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не надходило. Таким чином, до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] входить квартира [ADDRESS] на підставі Рішення Київської міської ради № 322/4386 від 22.02.2018 р.) в місті Києві. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на вказану квартиру, [PERSON] нотаріусом було відмовлено з причини не надання документів, які підтверджують факт родинних відносин з померлими [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. За приписами ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, оскільки судом встановлено юридичний факт родинних відносин, що [PERSON] є двоюрідною тіткою [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в місті Києві та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в місті Києві, вона у становлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, інших спадкоємців чи існування заповіту не встановлено, то позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно підлягають задоволенню. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державний реєстратор Левандовська А.В. 30.07.2019р. зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] за громадянкою [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ) на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва: справа №757/48619/16-ц від 22.11.2018 року. Згідно з відповіддю Печерського районного суду м. Києва №2020/20 від 03.06.2020р., в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа № 757/48619/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Київської міської ради, треті особи дванадцята Київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на майно. Крім того, з вказаного листа Печерського районного суду вбачається, що проведеною перевіркою даних автоматизованої системи документообігу суду за 2011-2020 роки, не виявлено в провадженні суду справ, у яких [PERSON] приймала участь у якості позивача. Таким чином, державний реєстратор Левандовська А. В. провела державну реєстрацію права власності за громадянкою [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ) на підставі неіснуючого рішення суду. В подальшому, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко В.Ю. на підставі того ж неіснуючого рішення Печерського районного суду м. Києва прийняв рішення про державну реєстрацію права власності за гр-ю [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:49970835 від 02.12.2019р.) за договором купівлі-продажу, серія та номер:6015 від 02.12.2019р. за яким [PERSON] відчужила квартиру на користь [PERSON] . Отже, з наведеного вбачається, що рішення Печерського районного суду м. Києва№757/48619/16-ц від 22.11.2018 року., яким було визнано право власності на квартиру за гр-ю [PERSON] судом не ухвалювалося. Тобто на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 02.12.2019р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко В.Ю. № 6015, [PERSON] не була власником спірної квартири та не мала права розпоряджатися майном, яке їй не належало. Відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Частиною першою ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] на момент відчуження спірної квартири не мала на те необхідний обсяг цивільних прав, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 02 грудня 2019 року за реєстровим №6015 не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а відтак така угода підлягає визнанню недійсною. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Зважаючи на те, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті власника спадкової квартири [PERSON] та її волевиявлення на передачу спадкового майна інших особам не було, остання має право на витребування спадкового майна - квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] відповідно до ст. 388 ЦК України.

Outcome: approved