Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, зважаючи на наступне. Позивач в мережі інтернет знайшов оголошення щодо розпродажу автомобілів марки Fiat Doblo 2016 року випуску за акційною ціною 224 500 грн. Позивач зателефонував за телефоном який був зазначений в об`яві та менеджер повідомив що автомобіль марки Fiat Doblo 2016 року випуску за акційною ціною 224 500 грн. є в наявності та щоб його придбати необхідно приїхати до офісу компанії та підписати відповідні документи на купівлю автомобіля.07 листопада 2018 року Позивач приїхав до офісу Відповідача щоб придбати бажаний транспортний засіб. Після того як Відповідач запевнив Позивача, що бажаний транспортний засіб є в наявності, Позивачу надали платіжні реквізити для сплати авансового внеску в розмірі 76 715 грн. Позивач того ж дня сплатив суму внеску та надав Відповідачу копію квитанції про сплату 76 715 грн. Після цього Відповідач надав Позивачу на підписання попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 00402 (далі - Договір). Відповідач за попередньою домовленістю зобов`язався передати Позивачу бажаний автомобіль протягом 2-3 днів після отримання авансу. Після того як строк очікування сплив, Позивач зателефонував Відповідачу за для того, щоб дізнатися де й коли можна забрати авто, але йому повідомили, що треба, ще зачекати. Після нетривалого очікування Позивач знову ж таки зателефонував Відповідачу з вимогою надати пояснення коли буде передано йому автомобіль, на що Відповідач повідомив що автомобіль не пройшов передпродажну підготовку та його не може бути передано Позивачу. Після даного інциденту Позивач поїхав до офісу де укладав Договір, але офіс був пустий. Після цього Позивач поїхав до центрального офісу який був зазначений в Договорі, але в даному приміщенні також нікого не було з представників Відповідача. Тривалий час Позивач намагався знайти зв`язок з Відповідачем, але все виявилося марним, слухавку або ніхто не брав або номер не обслуговувався.Після всіх спроб мирним шляхом врегулювати спірне питання, Позивач звернувся за допомогою до фахівця у галузі права. Після розмови з фахівцем та аналізу спірного Договору, Позивачу стало відомо що укладений попередній договір суперечить положенням законів, а саме: Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України, а тому як наслідок даний Договір має бути визнано недійсним, а сплачені кошти, повернуті Позивачу. За таких обставин, зважаючи на положення ст.ст. 3, 6, 203, 215, 216, 227 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» позивач просить суд: визнати недійсними попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 00402 від 07 листопада 2018 року , укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАНСТЕХНОТОРГ» та [PERSON] ; Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСТЕХНОТОРГ» (Код 424 422 44), на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) - 76 715 грн. сплаченого авансового платежу за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу згідно договору № 00402 від 07 листопада 2018 року та 767 грн. 15 коп. комісії банку за проведення платежу. 19.02.2019 р. Шевченківським районним судом м. Києва відкрито провадження по даній справі, вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача не скористався правом передбаченим ст. 178 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подав. Представник позивача подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, надав згоду на ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином у спосіб передбачений ЦПК України, поважність причин неявки не повідомляв. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. За таких обставин, з огляду на положення ст.ст. 223, 280 ЦПК України сух ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, отримавши на це згоду представника позивача. Дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що 07.11.2018 р. між [PERSON] (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транстехноторг» (продавець) було укладено попередній договір № 00402 купівлі - продажу транспортного засобу, за умовами взяли якого сторони взяли на себе зобов`язання у встановлений строк укласти договір купівлі - продажу транспортного засобу, на умовах встановлених у попередньому договорі. За приписами. ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Так, відповідно до п. 1.2. спірного договору , транспортний засіб, який продавець зобов`язується придбати у третіх осіб для його відчуження покупцеві за основним договором, та який являтиметься предметом основного договору , має наступні ідентифікаційні ознаки: марка транспортного засобу - Fiat Doblo, рік випуску - 2016, інші характеристики - Combi Maxi (339559). Відповідно до п. 1.5 Сторони зобов`язуються укласти основний договір 15 листопада 2018 року за умови повного виконання п. 2.1. цього Попереднього Договору. Даний попередній договір, за п. 1.8., вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами та діє до моменту укладення основного договору. Якщо укладення основного договору у визначений термін не відбулося, то попередній договір та передбачені ним зобов`язання втрачають чинність в день, коли мав бути укладений основний договір, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до п. 2.1. на підтвердження дійсних намірів Сторін на укладення основного договору до момент укладення цього попереднього договору покупець вносить на розрахунковий рахунок продавця грошові кошти в розмірі 76 715 грн., а продавець своїм підписом під цим попереднім договором підтверджує отримання коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Частиною 1 ст. 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. З огляди на умови укладеного сторонами договору, підстави вважати зазначені у п. 2.1. грошові кошти завдатком відсутні. Як свідчать матеріали справи, 07.11.2018 р. [PERSON] сплатив передбачений умовами договору аванс у розмірі 76 715,00 грн., що підтверджується квитанцією № 4004-07-001/0, копія якої долучена до матеріалів справи. Позивачем також було сплачено комісію банку за здійснення платежу у сумі 767,15 грн. (квитанцією № 4004-07-001/к від 07.11.2018 р.) Матеріали справи не містять відомостей про те, що договір купівлі - продажу транспортного засобу було укладено. Натомість, представник позивача зазначає, що після сплати зазначеної суми, Товариство не виходило на зв`язок, представників відповідача розшукати не вдалось. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. В свою чергу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч. 2 ст. 18 цього Закону, згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими, є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти за оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі № 6-27/цс 15. Приписами ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 656 ЦК України Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Так, як вбачається з умов договору, останні не містять не включені будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару і водночас обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Зазначене дає підстави вважати, що умови попереднього договору є несправедливими для споживача. При цьому, суд бере до уваги ту обставину, що відповідачем на спростування доводів [PERSON] не було надано будь - яких пояснень та доказів. За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України. Недійсний правочин, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зважаючи на наведене, обставини встановлені у судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в, а саме визнання недійсним попереднього договору та стягнення з ТОВ «Транстехноторг» отримані від позивача кошти у розмірі 76 715,00 грн. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення суми у розмірі 767 грн. 15 коп. комісії банку за проведення платежу, зважаючи на те, що позивачем не доведена така можливість в розумінні положень ст. 216 ЦК України. Вимоги ж про стягнення збитків [PERSON] не заявлялись. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial