Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позиція сторін у справі У квітні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 16 грудня 2019 року позивачу відмолено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [PERSON] . В постанові нотаріуса, серед іншого, зазначено, що [PERSON] , яка померла, залишила заповіт і спадкування за її волею здійснюється за заповітом. Позивач вважає, що є підтвердженим документально факт того, що матір позивача - [PERSON] та матір померлої - [PERSON] були рідними сестрами, а тому позивач та померла [PERSON] є двоюрідними сестрами по лінії своїх матерів. Також позивач вважає, що складання заповіту не було вільним і не відповідало волі померлої, а тому заповіт має бути визнано судом недійсним. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив, що зі змісту позовної заяви не зрозуміло, які підстави визнання заповіту недійсним. Посилання позивача на норми ЦК України стосовно правил посвідчення заповіту та можливості визнання заповіту недійсним, це лише посилання на норми ЦК України. В позовній заяві міститься лише припущення стосовно того, що складання заповіту не було вільним і не відповідало волі померлої. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів у справі задоволено, витребувано у приватного нотаріуса належним чином засвідчену копію заповіту та копії матеріалів спадкової справи № 02/2019. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 серпня 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову у справі задоволено, накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 76,1 кв.м, житловою площею 47,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1980872580000. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року клопотання представника позивача про витребування доказів у справі у Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 задоволено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 26 червня 2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса КМНО Кучми К. С. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та залишила заповіт на її ім`я, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Козярською Ю. В. 02 жовтня 2018 року за реєстровим № 2649. 18 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО Кучми К. С. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , в якій зазначив, що приймає спадщину як за законом так і за заповітом. 16 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса КМНО Кучми К. С. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , в якій зазначила, що приймає спадщину як за законом так і за заповітом. 09 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса КМНО Кучми К. С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в якій зазначено, що спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] . 09 грудня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Кучмою К. С. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS] . Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 грудня 2019 року № 192036927, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 16 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса КМНО Кучми К. С. із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом. 19 грудня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Кучмою К. С. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [PERSON] . У згаданій постанові зазначено, що не вдалося належним чином встановити в повному обсязі докази родинних та інших відносин [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] [PERSON] не є особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до статті 1241 ЦК України. Оскільки [PERSON] , яка померла, залишила заповіт, то спадкування за її волею здійснюється за заповітом. Внаслідок чого спадщину отримав спадкоємець за заповітом. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, зокрема, загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі з зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК України. Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша, друга статті 1257 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України». За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В обґрунтування позову про те, що складання заповіту не було вільним і не відповідало волі померлої, суду не надано жодних належним та допустимих доказів, а також взагалі не наведено будь-яких фактичних обставин, які б підлягали перевірці судом, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог позову про визнання заповіту недійсним. Щодо встановлення факту того, що [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , суд враховує ту обставину, що довідка КП «Липкижитлосервіс» від 23 травня 2007 року не є належним та допустимим доказом того, що [PERSON] була донькою [PERSON] . Крім того, суду не надано фактичних даних щодо актового запису про народження [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог про встановлення факту родинних відносин та відмовляє у їх задоволенні. У частині дев`ятій статті 158 ЦПК України встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 серпня 2020 року, підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed