Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Позивач ТОВ «Технопром» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в порядку регресу. Свою позовну заяву позивач пояснює тим, що 01.04.2015року ТОВ «Технопром» та ДП «ФМ Ложістік Дніпро» уклали договір №0089Д5 про надання транспортних послуг по Україні строком дії до 31.03.2017 року, згідно з п.1.2. якого ТОВ «Технопром» прийняло на себе обовязки доставити ввірений йому згідно з замовленням вантаж до пункту призначення (або організувати доставку вантажу) у встановлений договором та додатками до нього строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу). Відповідно до розділу 3 вказаного договору до обов'язків замовника входить дотримання вказівок водія щодо розміщення вантажу в кузові транспортного засобу та забезпечення можливості перевірки водієм транспортного засобу зовнішнього стану вантажу, пакування, кількості вантажних місць під час завантаження та розвантаження. Відповідно до розділу 4 вказаного договору до обовязків виконавця входить забезпечення збереження вантажу з моменту його прийняття до перевезення до моменту видачі його у пункті призначення уповноваженій особі вантажоодержувача. Відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «Технопром» на посаду водія вантажного автотранспорту згідно з наказом №8-К від 01.04.2016 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці серії AB №578477 та повідомленням про прийняття працівника роботу та був звільнений 30.09.2016 року. 13.08.2016 року водій [PERSON] прийняв вантаж: -ЕвроПоддон 05x04 Славутич у кількості 142 шт. загальною вартістю 12\~780,00 грн. -[PERSON] 50л КарлУкр у кількості 312 шт. загальною вартістю 599\~040,00 грн. -[PERSON] 30л [PERSON] у кількості 120 шт. загальною вартістю 201\~600,00 грн. та на автомобілі [NUMBER] здійснював перевезення для доставки вантажоодержувачу «ПАТ «Карлсберг Україна» в м. Запоріжжя, що підтверджується: -накладною №130000000420 від 13.08.2016 року, в якій [PERSON] своїм підписом засвідчив отримання вантажу; - товарно-транспортною накладною №420 від 13.08.2016 року, в якій [PERSON] своїм підписом засвідчив отримання вантажу. 15.08.2016 року під час здачі вантажу вантажоодержувачу було виявлено нестачу вантажу та брак, які були зафіксовані в акті приймання вантажу з автотранспорту №28 від 15.08.2016 року на суму 46\~416 грн. та у товарно-транспортній накладній №420 від 13.08.2016 року. Водій [PERSON] погодився з нестачею, засвідчивши її своїм підписом у обох вказаних документах. Після цього ДП «ФМ Ложістік Дніпро» звернулось до ТОВ «Технопром» з претензією № 9443 від 25.10.2016 року та вимагало сплатити суму нанесеної шкоди 46\~416 грн. і ТОВ «Технопром» здійснило відшкодування шкоди, шляхом сплати всієї суми, що підтверджується платіжним дорученням № 345 від 02.11.2016 року. 26.01.2017 року ТОВ «Технопром» звернулось з вимогою до [PERSON] та просило відшкодувати шкоду - перерахувати на р/р ТОВ «Технопром» № 26001260922 у АТ «[PERSON] Аваль», МФО 380805 46416,00 грн., або внести вказані кошти ТОВ «Технопром» готівкою, але вимога залишилась без задоволення, в зв'язку з цим ТОВ «Технопром» вимушене звернутися до суду. У судовому засіданні, проведеному в режимі відео конференції представник позивача [PERSON] підтримав позов повністю та наполягав на його задоволенні, обґрунтовуючи свої вимоги тими обставинами, що вимоги ТОВ «Технопром» ґрунтуються на ст. 1191 ЦК України та у даному випадку не підлягають до застосування норми КЗпП України. У подальшому у судові засідання не зявлявся, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних у ній доказів, де позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] за дорученням Золотоніського місцевого центру НБВПД адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що вимоги ТОВ «Технопром» не ґрунтуються на законі. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх колишніми працівниками, потрібно керуватися нормами статей 130-137 КЗпП. Звільнення працівника не припиняє його обовязку відшкодувати заподіяну підприємству, установі, організації шкоду. Позивач-роботодавець, відшкодувавши завдану відповідачем-колишнім працівником шкоду, звернувся до суду в порядку регресу, посилаючись виключно на положення ст. 1191 ЦК України, свідомо ігнорує пріоритетне застосування трудового законодавства. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Проте, позивач не надає суду жодних доказів протиправності дій (бездіяльності) відповідача як свого колишнього працівника, а саме жодних розпорядчих документів, які регламентували б права та обовязки відповідача як найманого працівника, визначали б які саме дії та яким чином він має вчиняти, а які - ні, визначали межі його компетенції та відповідальності. Позивачем не надано доказів обізнаності з такими розпорядчими документами, не повідомлено, яким чином відповідача, як працівника, було навчено діяти при прийнятті ТМЦ, яким чином правильно перераховувати, складати бухгалтерську документацію тощо, адже позивачеві було достеменно відомо - відповідач працював лише водієм, а до його трудової функції входить лише керування транспортними засобами, а не володіння, прийняття, збереження, розпорядження тощо товарно-матеріальними цінностями. Саме через відсутність законних підстав для стягнення шкоди з відповідача на підставі КЗпП, як завданої з вини найманого працівника, позивач обґрунтовує свої вимоги положеннями ЦК України. Позовні вимоги вважає незаконними та необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. У задоволенні позову просить суд відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи сторін, докази, надані сторонами та досліджені в судовому засіданні, приходить до висновку, що позов ТОВ «Технопром» до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Судом встановлено, відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «Технопром» на посаду водія вантажного автотранспорту згідно з наказом №8-К від 01.04.2016 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці серії AB №578477 та повідомленням про прийняття працівника роботу та був звільнений 30.09.2016 року. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.10 узагальнень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» від 11.12.15р., переглядаючи рішення судів з аналогічними обставинами, суд зокрема, відзначив, що в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх колишніми працівниками, потрібно керуватися нормами статей 130-137 КЗпП. Звільнення працівника не припиняє його обовязку відшкодувати заподіяну підприємству, установі, організації шкоду. У свою чергу за ч.1 та ч.2 ст.130 КЗпП Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. У статті 134 КЗпП України наведено вичерпний перелік випадків повної матеріальної відповідальності працівника за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству. Згідно зі ст.138 Кодексу законів про працю України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. На думку суду, позивачем ТОВ «Технопром» є не доведеною у судовому засіданні наявність підстав для стягнення з [PERSON] суми, відшкодованої ДП «ФМ Ложістік Дніпро» шкоди саме на підставі ст. 1191 ЦК України. Відповідно до ч.1,2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, згідно зі статтями 11, 27 ЦПК України, лише позивач має право визначати як предмет, так і підставу позову. У даному випадку ТОВ «Технопром» чітко визначено ці елементи позову норми ЦК України і обґрунтовано ними позовні вимоги, тому суд не має права самостійно змінювати підстави позову. За цих обставин суд відмовляє позивачеві ТОВ «Технопром» у задоволенні позову повністю внаслідок його недоведеності.

Outcome: dismissed