Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що шлюб між сторонами зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції у Полтавській області 10.12.2015 року, актовий запис № 107. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] [INFO] . Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу і просила шлюб розірвати, оскільки їх шлюбне життя з відповідачем [PERSON] не склалося, шлюбні відносини припинилися, причиною цьому послужили різниця в поглядах на сім`ю та сімейне життя, відсутність взаєморозуміння в сім`ї, часті сварки, сторони з грудня 2018 року разом не проживають, на примирення не згідна. Ухвалою суду від 22.03.2019 року відкрито провадження по справі ( а.с. 16). Ухвалою суду від 02.04.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] треті особи служба в справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Власівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визначення місця проживання дитини прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, об`єднано в одне провадження ( а.с.45). Ухвалою суду від 23.04.2019 року призначено по справі судовий розгляд,залучено до участі в справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Зіньківської районної державно адміністрації та орган опіки та піклування Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ( а.с.91). З зустрічної позовної заяви [PERSON] вбачається, що він просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] [INFO] , уродженця м. Зіньків Полтавської області за місцем проживання батька [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] ( а.с. 26-28). В судовому засіданні позивач, за зустрічним позовом відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кулик В.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, послалась на обставини викладені в позовній заяві, після розірвання шлюбу просили залишити позивачу прізвище [PERSON] , зустрічні позовні вимоги не визнали, відповідач, за зустрічним позовом позивач [PERSON] та його представник адвокат Омельченко М.О. позовні вимоги позивача [PERSON] про розірвання шлюбу визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали, просили їх задовільнити в повному обсязі, представник третьої особи, органу опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області за довіреністю [PERSON] , яка діє і як представник третьої особи служби в справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області не заперечувала стосовно задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу, щодо зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини заперечувала стосовно задоволення зустрічного позову, представник третьої особи Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Хоменко С.І., який діє як і представник органу опіки та піклування Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Хоменко С.І. не заперечував щодо задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу, стосовно зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини, послався на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оглянувши матеріали кримінального провадження № 12018170170000471 за ч.1 ст.120 КК України, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи служба в справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Власівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визначення місця проживання дитини, задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, щошлюб між сторонами зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції у Полтавській області 10.12.2015 року, актовий запис № 107 ( а.с.7,8). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] [INFO] ( а.с.9). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, причиною цьому послужили різні характери, різниця в поглядах на сім`ю та сімейне життя, сторони разом не проживають. При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами не має, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя та інтересам неповнолітньої дитини і тому, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Сторони скористалася даним правом та звернулася [PERSON] до суду з позовом про розірванні шлюбу, [PERSON] позов про розірвання шлюбу визнав. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Статтею 113 Сімейного Кодексу України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи служба в справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Власівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визначення місця проживання дитини, то суд виходить з наступного: Відповідно до ч.1ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON] [INFO] , що вбачається із свідоцтва про народження (а.с.9). Судом в судовому засіданні встановлено, що неповнолітній син [PERSON] [INFO] проживає разом з матір`ю - позивачем, за зустрічним позовом відповідачем [PERSON] . Згідно висновку служби у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області від 10.06.2019 р. № 01-34/137, визнано доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , як з батьком [PERSON] так і за місцем проживання його мами [PERSON] (а.с.137). Підставою звернення до суду стало те, що сторони останнім часом не можуть дійти згоди щодо місця проживання сина. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 05.06.2019 року за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з усіма комунальними зручностями, кімнати вмебльовані ,санітарний стан добрий, наявна необхідна побутова техніка. Наявне місце для ігор та відпочинку. У хлопчика є книги, одяг, іграшки (а.с.138). Згідно акту обстеження умов проживання від 07.06.2019 року за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] чотирьох кімнатна квартира з усіма комунальними зручностями, кімнати вмебльовані, санітарний стан добрий. Спальне місце хлопчика поряд з маминим ліжком. Наявна окрема дитяча кімната де є шафа для речей, письмовий стіл, іграшки (а.с.139). [PERSON] працює у ПрАТ 'АТП-15339' на посаді підсобного робітника з 20.03.2019 року з посадовим окладом 4180 грн ( а.с.37). [PERSON] працює провізором аптечного пункту №2 ЦРА №24 та перебуває по догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку ( а.с.71). Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зіст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. З огляду на ч.6 ст.7 СК України рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Європейський суд з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року, у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказує та допускає розлучення дитини з матір`ю, а таким винятковим випадком може бути ситуація, в якій це відповідає інтересам дитини, що залежно від обставин конкретної справи допускає і залишення дитини з батьком, але зазвичай це потребує уникнення поверхового ставлення, забезпечення поглибленого вивчення і врахування різноманітних факторів. Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Безпідставним є посилання відповідача за зустрічним позовом позивача [PERSON] та його представника адвоката Омельченка М.О. про те, що мати дитини [PERSON] має суттєві проблеми зі здоров`ям, після отримання травми тазу вона погано рухається потребує лікування, що унеможливлює належний нагляд за рухливою дитиною. Викликає тривогу і психічний стан. [PERSON] має схильність до суїциду з огляду на те, що факт стосовно вистрибування з вікна квартири, який мав місце 21.11.2018 року, оскільки повністю спростовується доказами дослідженими в судовому засіданні, а саме постановою про закриття кримінального провадження № 12018170170000471 від 22.11.2018 року, згідно якої провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу злочину передбаченого ст. 120 КК України (кримінальне провадження а .с. 17). Відповідно до довідок КНП Зіньківської ЦРЛ Полтавської області [PERSON] . не перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога чи психіатра ( а.с.68). Разом з тим, суд, встановивши наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини і у матері, і у батька, їх позитивних характеристик з місць проживання та роботи, прихильність дитини до обох батьків, відповідачем, за зустрічним позовом позивачем [PERSON] не подано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] своєю поведінкою чи іншими діями може зашкодити розвиткові малолітньої дитини [PERSON] . Разом з цим суд вважає, що проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] буде відповідати інтересам самої дитини. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи служба в справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Власівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, орган опіки та піклування Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визначення місця проживання дитини необхідно відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved