Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позиція позивачів Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою, в якій просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку на імя [PERSON] за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, село Ставище, вулиця Лузанівська, 13 та скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на цю земельну ділянку. У своєму позові, письмових зверненнях до суду та усних поясненнях у судовому засіданні позивачі та їх представники зазначили, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, село Ставище, вулиця Лузанівська, 13 у 1/3 та 2/3 частках відповідно. Раніше будинок належав [PERSON] - матері позивачки [PERSON] та бабці позивачки [PERSON] Право спільної власності на будинок в 1/3 частці [PERSON] набула, успадкувавши це право після своєї матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.01.1988 року. Право спільної власності на будинок у 2/3 часток [PERSON] набула, за договорами дарування від двох інших спадкоємців [PERSON]: [PERSON] та [PERSON] У користуванні [PERSON] перебувала прилегла до будинку земельна ділянка площею 0,50 га, про що свідчать виписки з по господарських книг. Цією ділянкою користувались декілька поколінь їх пращурів. Проте межі цієї ділянки в натурі не виносились. Відповідачка [PERSON] в теперішній час зареєстрована власником земельної ділянки кадастровий номер 1820986001:01:001:0979 площею 0,2167 га, для ведення особистого селянського господарства, яка теж розташована по вулиці Лузанівській, 13 в с. Ставище, Брусилівського району, тобто за тією ж адресою, де розташований будинок позивачів. Вважають, що оформлення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку відбулось з порушеннями законодавства. На користь такого висновку позивачі висунули наступні доводи. 1. Рішенням виконкому Ставищенської сільської ради від 17.12.1993 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,60 га. Місцезнаходження земельної ділянки даним рішенням не визначено. Пізніше, з посиланням на рішення Ставищенської сільської ради Брусилівського району від 12.03.2010 року за № 40, за [PERSON] була зареєстрована спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1820986001:01:001:0979. Отже рішення, яке обґрунтовувало б виділення [PERSON] земельної ділянки саме по вулиці Лузанівській, 13 в с. Ставище відсутнє. Позивачі вважають, що виділена [PERSON] ділянка має знаходитись за адресою її проживання: село Ставище, вул. 70-річчя Жовтня 11, оскільки, згідно погосподарських книг за 1991-1995 роки та 1995-2000 роки, земельна ділянка площею 0,62 га обліковується за [PERSON] саме за цією адресою. 2. Технічна документація на земельну ділянку на імя [PERSON] виготовлена з наступними порушеннями. -Технічна документація розроблена на підставі рішення виконкому Ставищенської сільської ради Брусилівського району № 95 від 17.12.1993 року, в якому не зазначено адреси земельної ділянки (див. п.1 аргументації позивачів). -Договір на виготовлення технічної документації було укладено 24.04.2008 року до отримання ДП «ТЕРРА» ТОВ «Поліський край» ліцензії на виконання відповідних робіт. Така ліцензія була видана лише 07.12.2010 року. -[PERSON] з рішення про передачу земельної ділянки, долучений до технічної документації не відповідає оригіналу самого рішення. -Протокол погодження меж земельних ділянок з суміжними землекористувачами не оформлений належним чином і не підписаний співвласниками вищевказаного будинку. 3. Загальна площа земельних ділянок, які передавались [PERSON] була визначена згідно рішенню від 17.12.1993 р., та згодом безпідставно збільшена з 0,60 га до 0,7191 га (згідно рішення 12.03.2010 р.). Позивачі вважають, що це відбулось за рахунок земельної ділянки, яка є прилеглою до їх житлового будинку. 4. [PERSON] того, відповідачка, всупереч ст.121 Земельного кодексу України, отримала безкоштовно у власність земельні ділянки не один, а декілька разів. 5. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 15.06.2007 року в іншій справі - №2-304/07 на спірну земельну ділянку накладено арешт, який, станом на 14.09.2016 року не скасований. Арешт зареєстрований, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру заборони відчужень нерухомого майна, що унеможливлювало реєстрацію права власності на землю за цією адресою. 6. Позивачі посилаються на правовий висновок, викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі №6-57цс13, згідно якому, якщо хтось набув земельну ділянку не в передбаченому законом порядку, наприклад, на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування, його право власності не цю земельну ділянку може бути припинено навіть в тому випадку, коли наявні підстави для такого припинення не визначенні у ст.140 Земельного кодексу України. Позиція відповідача Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, надав суду усні та письмові заперечення в яких зазначив, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 27.11.2007 року у справі за позовом [PERSON] до Ставищенської сільської ради, третя особа [PERSON], залишене в силі рішення сільської ради від 17 грудня 1993 року №95 про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки. Рішення суду в цій частині залишене без змін рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21.02.2008 року. Вважає, що права позивачів не порушені оформленням у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, оскільки самі позивачі ніяких прав на цю земельну ділянку не мають. [PERSON] того, просив застосувати до позовних вимог позовну давність. Позиція третіх осіб Представник третьої особи Ставищенської сільської ради Брусилівського району позов не визнав, пояснив, що до 1988 році у с. Ставище був колгосп, якому належала вся земля. Лише згодом земельні ділянки передали сільській раді. Тоді виконком Ставищенської сільської ради Брусилівського району у 1993 році прийняв рішення передати громадянам всі земельні ділянки. В той час ще були «умовні гектари», а точна площа землі не вказувалася, бо її не було визначено в натурі і адреси земельним ділянкам не присвоювались. [PERSON] сільська рада передала ту земельну ділянку, яку їй ще у 1987 році наділив колгосп. Просив у задоволенні позову відмовити. Представники третіх осіб: Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області та Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області до суду не зявились. Подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Фактичні обставини, встановлені судом Почувши доводи і заперечення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Земельна ділянка позивачів Після смерті колишньої власниці житлового будинку по вулиці Лузанівській, 13 в селі Ставище Брусилівського району - [PERSON], спадщину прийняли в рівних частках її дочки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.21-22) Згідно договору дарування від 26.12.2016 року, [PERSON] подарувала позивачці [PERSON] свою 1/3 частку у праві власності на вказаний житловий будинок №13 по вулиці Лузанівській в селі Ставище Брусилівськогоо районуЖитомирської області. Згідно договору дарування від 06.10.2016 року, [PERSON] подарувала [PERSON] свою 1/3 частку у праві власності на вказаний житловий будинок. Обидва ці договори дарування містять відомості про те, що будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2103 га. Таким чином, вищевказаний житловий будинок належить позивачам у співвідношенні 1/3 частина у [PERSON], 2/3 частини у [PERSON] (а.с.116-119) Згідно записів у погосподарських книгах за 1950-1986 роки, [PERSON] працювала в колгоспі «Правда» села Ставище, та мала в особистому користуванні земельну ділянку площа якої в різні роки вказана різна: 0,40 га, 0,42 га, 0,50 га Як пояснила у суді сторона позивачів, винос меж цієї ділянки в натурі не здійснювався. Право власності на земельну ділянку під належним їм будинком, не оформлювалося. Сторона відповідачі та треті особи цю обставину не заперечували. Отже суд встановлює, що межі земельної ділянки, яка перебувала в користуванні [PERSON] не були визначені в натурі З дослідженого рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 лютого 2008 року №22ц/287 (номер справи у першій інстанції - №2-304/07), у справі за участю тих самих осіб, про визнання незаконним рішень Ставищенської сільської ради Брусилівського району та зобовязання передати земельну ділянку у приватну власність. З мотивувальної частини цього рішення слідує встановлення судом того, що факту, що після смерті [PERSON] 08.02.1987 року, її доньки ([PERSON], [PERSON] та [PERSON] не успадкували земельну ділянку за адресою: село Савище, вулиця Лузанівська, 13, оскільки земля на той час не могла бути обєктом спадкування. Також цим судом встановлено, що відповідно рішенню загальних збрів колгоспників колгоспу «Дружба» від 24 грудня 1987 року, частина спірної земельної ділянки була передана чоловіку відповідачки [PERSON] і згодом, на підставі рішення виконкому Ставищенської сільської ради від 17 грудня 1993 року №95, передана у приватну власність [PERSON] Безпосередньо за житловим будинком значиться земельна ділянка площею 0,12 га. (а.с.103-105) Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, відповідні обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Таким чином, на підставі вищевикладених фактичних обставин, суд приходить до висновків, що земельна ділянка площею 0,50 га, яка рахувалась за покійною [PERSON] не перейшла у користування її спадкоємців. Позивачі, відповідно, мають право на земельну ділянку площею 0,2103 га, як визначено у договорах дарування часток у праві власності на будинок. Проте і ця земельна ділянка не сформована і межі її в натурі не визначені. Таким чином, доводи позивачів щодо наявності у них прав на земельну ділянку площею 0,50 га за адресою: вулиця Лузанівська, 13 в селі Ставище, суперечать встановленим судом фактичним обставинам. Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21.02.2008 року абсолютно слушно визначає припинення права користування земельною ділянкою з моменту смерті [PERSON], що відповідало чинному на той час законодавству. [PERSON] того, різні площі земельної ділянки [PERSON], вказані у виписках з погосподарського обліку за різні роки свідчать про те, що межі її земельної ділянки так само не визначались в натурі. Позивачі не надали жодних доказів існування підстав виділення їм земельної ділянки в більшому розмірі, ніж це визначено у поданих ними правовстановлюючих документах на будинок договорах дарування часток у праві власності. Земельна ділянка [PERSON] Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно… №71682017 від 28.10.2016 р., земельна ділянка площею 0,2167 га, кадастровий номер 1820986001:01:001:0979, розташована за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, село Ставище, вулиця Лузанівська, 13 належить [PERSON] на підставі рішення Ставищенської сільської ради Брусилівського району від 12.03.2010 р. (а.с.58-59) Суд констатує наявність певних розбіжностей між змістом рішення Савищенської сільської ради від 12.03.2010 року та витягом з нього, що долучений до технічної документації землеустрою на підставі якої [PERSON] оформила право власності на спірну земельну ділянку. Ці розбіжності стосуються, зокрема, адреси розташування земельної ділянки, а саме, у тексті самого рішення, відсутня адреса розташування земельної ділянки по вулиці Лузанівській, 13 в селі Ставище, а лише затверджено перелік громадян та загальні площі ділянок (а.с.68-69). Водночас, у витягу з рішення, що знаходиться в матеріалах технічної документації, загальна площа виділеної [PERSON] ділянки розділена на декілька частин з зазначенням різних адрес їх розташування, зокрема, ділянки площею 0,2167 га за адресою: Житомирська область, село Ставище, вулиця Лузанівська, 13 (а.с.30). Суд також констатує, що дата видачі ліцензії на проведення робіт з землеустрою виданої ДП «ТЕРРА» ТОВ «Поліський край» - 07.12.2010 р. (а.с.41 зворотн.), є значно пізнішою затвердження самої технічної документації, виготовленої за замовленням [PERSON] 12.03.2010 року (а.с.30). Суд також констатує, що протокол погодження меж земельної ділянки, що міститься в матеріалах технічної документації, в якому поставлено підпис від імені [PERSON], не містить дати складання, а підпис від імені [PERSON] виконаний не [PERSON], а іншою особою, що встановлено висновком судової експертизи (а.с.32, 168-173). Таким чином, сторона позивачів надала суду докази наявності порушень порядку оформлення технічної документації на спірну земельну ділянку [PERSON], зокрема, ними доведено виконання технічної документації підприємством, що не мало відповідної ліцензії на даний вид робіт, наявність певних суперечностей між рішеннями Ставищенської сільської ради щодо виділення земельної ділянки та витягами з цих рішень, що містяться у технічній документації, а також підроблення підпису [PERSON] у протоколі погодження меж земельної ділянки (а.с. 23-47, 168-173). Оцінка суду Положення законодавства Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За таких обставин можна зробити висновок про те, що порушення, невизнання або оспорювання права особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно зі\~ст. 152 ЗК України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Згідно ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, у позовному провадженні, за загальним правилом, суд не здійснює захист прав за власною ініціативою. Суд також не діє в інтересах однієї зі сторін, або іншого учасника справи. Застосування положень закону у цій справі З наданих позивачами графічних матеріалів, інформація на яких визнана стороною відповідача (а.с.64), земельна ділянка [PERSON] дійсно знаходиться за адресою розташування будинку позивачів. Проте будинок і господарські будівлі розташовані окремо від земельної ділянки [PERSON] Оскільки судом встановлено, що позивачам належить право на земельну ділянку площею лише 0,2103 га, яка не сформована та межі її не винесені в натурі, а житловий будинок та господарські будівлі позивачів не перебувають на земельній ділянці [PERSON], відсутні підстави стверджувати про порушення прав землекористування позивачів. Наявні недоліки технічної документації з оформлення земельної ділянки [PERSON], визначені вище невідповідності між рішенням селищної ради та витягами з них, підроблення підпису у протоколі погодження меж, тощо, стосуються правовідносин між [PERSON] та Ставищенською сільською радою Брусилівського району Житомирської області, за рахунок земель якої виділена спірна ділянка. Натомість Ставищенська сільська рада, або органи прокуратури в інтересах місцевої громади будь-яких позовних вимог до суду не подавали. Отже оцінити та винести відповідне рішення на підставі встановлених обставин в порядку позовного провадження в інтересах місцевої громади Ставищенської сільської ради Брусилівського району суд не має повноважень та встановлених законом приводів. Теж саме стосується доводів позивачів про неодноразове безпідставне безкоштовне отримання [PERSON] у власність земельних ділянок з перевищенням встановленого законом розміру. Для захисту прав та інтересів місцевої громади, в даному випадку, необхідне звернення до суду осіб, уповноважених діяти саме від імені громади або в її інтересах. Правовий висновок, викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі №6-57цс13 до вирішення цієї справи незастосовний, оскільки ухвалений у справі за позовом Бердянського природоохоронного міжрайонного прокурора в інтересах Бердянської міської ради, тобто, саме на захист інтересів власника земель, яким, згідно п.«а» ч.2 ст.83 ЗК України є місцева громада. Суд також не може задовольнити позов, спираючись а ухвалу Брусилівського районного суду Житомирської області від 15.06.2007 р. про заборону Ставищенській сільській раді та [PERSON] проводити дії по відчуженню земельної ділянки розміром 0,4180 га по вулиці Лузанівській, 13 в селі Ставище до вирішення спору по суті. По-перше, спір, забезпеченням вирішення якого вжито вказану заборону, був вирішений по суті вищезгаданим рішеннями Брусилівського районного суду Житомирської області від 27.11.2007 р. та Апеляційного суду Житомирської області від 21.02.2008 року. По-друге, під час винесення ухвали, земельна ділянка не була сформована і, відповідно, не мала ознак обєкту права власності. Тому подальше формування земельної ділянки іншої площі, як нового обєкту права власності, не суперечить цій ухвалі суду. Доводи сторони відповідача про застосування у цивільній справі позовної давності не підлягають задоволенню оскільки договори-дарування часток у праві власності на будинок однієї з позивачів [PERSON] укладені у 2016 році, тобто, в межах строк позовної давності, встановлених ст.257 ЦК України. Тому суд розглядає та вирішує спір по суті. За вищевикладених обставин, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та про відмову у їх задоволенні. Відповідно, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 04.01.2017 року підлягають скасуванню. Підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed