Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані в якості членів сімї власника відповідач, яка є його дружиною, та їх спільна неповнолітня дитини. Фактично, відповідач у спірній квартирі жодного дня не проживала та в неї не вселилася. Вони усі разом мешкали у [ADDRESS]. В даний час відносини між ним та відповідачем погіршилися. Вважає, що оскільки відповідач у спірній квартирі тривалий час без поважних причин не мешкає, а тому втратила право користування нею. Тому посилаючись на положення ст. 405 ЦК України просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі. У даній справі 19.10.2017 року було відкрите провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 13.12.2017 року. Відповідач відзив на позов не подавала. 13.12.2017 року судом розпочато розгляд справи по суті, після дослідження доказів, за клопотанням представника позивача, у судовому засіданні оголошено перерву до 28.02.2018 року для мирного врегулювання спору. Позивач та його представник у судовому засіданні 13.12.2017 року позов підтримали. Позивач пояснив, що у спірній квартирі з 1999 року мешкає його дідусь, якій вселився до квартири з дозволу попереднього власника його бабусі. У судовому засіданні 28.02.2018 року позивач зазначив, що мирно спір не врегульовано та він наполягає на задоволенні його позову. Відповідач позов заперечила та пояснила, що вона не могла мешкати у вказаній квартирі, оскільки вона однокімнатна та в ній мешкає дідусь позивача. Дідусь мешкає у квартирі понад 14 років. Вона не проживала та не збирається проживати у спірній квартирі, але бажає зберегти в ній реєстрацію. Квартира спірна їй не потрібна, але вона бажає щоб вона залишилася дитині. Позивач не перешкоджав їй проживати у спірній квартирі. Вона, з часу реєстрації у спірній квартирі, не мешкала. У квартиру вселитися не намагалися, її речей у квартирі не має. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази подані сторонами, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом було встановлено, позивач на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.03.2016 року є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі на постійній основі зареєстровані дві особи [PERSON] (дружина позивача) та [PERSON] (неповнолітня дитина сторін) Вказані обставини підтверджуються копіями Свідоцтва, довідки про склад зареєстрованих осіб та визнано сторонами у судовому засіданні. Також встановлено, що відповідач у продовж тривалого часу, більше ніж один рік, у спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин, що фактично визнано відповідачем у судовому засіданні. Так, відповідач надаючи пояснення суду вказала, що у спірній квартирі вона була лише зареєстрована, фактично вони родиною мешкали в іншому житловому приміщенні. У спірну квартири вона ніколи не вселялася та не проживала. Також відповідач зазначила, що не бажає проживати у спірній квартирі, а позов заперечує лише з метою збереження місця своєї реєстрації. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положенням ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. \~ Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України - Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд вважає, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням внаслідок тривалої відсутності, а тому вимоги позивача в даній частині підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved