Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.12.2014 року [PERSON] отримала кредит в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні даного договору сторони керувались положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання. Збільшення кредитного ліміту банком за ініціативою банку визначене п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору. Відповідач погодилась, що підписана нею заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що викладені на сайті, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. [PERSON] використала кредитні кошти, але не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасила борг, тому станом на 18.03.2019 року заборгованість відповідача перед банком становить 70 195,81 грн. Дана сума складається з: 37 412,50 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 10 562,55 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 18 401,91 грн. - пені за прострочене зобов`язання, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3 318,85 грн. - штраф (процентна складова). На підставі ст.ст. 526, 629, 1050, 1054 ЦК України АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути борг з відповідача. Судом вчинені наступні процесуальні дії. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.04.2019 року (а.с. 41) було прийнято до розгляду та відкрите спрощене провадження в цивільній справі № 127/10691/19 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 13.05.2019 року (а.с. 54-55) Вінницьким міським судом Вінницької області було ухвалене заочне рішення, яким позов був задоволений в повному обсязі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.05.2020 року (а.с. 90) заочне рішення суду від 13.06.2019 року було скасоване, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала відповідно до обставин, що викладені в позові. Надала відповідь на відзив, яку приєднано до матеріалів справи. Суду пояснила, що 22.12.2014 року відповідач отримала 25 000 грн. на картку. Кошти використала, однак, зобов`язань щодо повернення кредитних коштів не виконала. Відповідач також оформила миттєву розстрочку (без складання окремого договору) через систему «Приват 24» на придбання товару в сумі 20 124 грн. (10 платежів по 2 012,40 грн.), але кредит не погашала. Також представник позивача визнала, що до грудня 2017 року у [PERSON] не існувало заборгованості, тому заборгованість слід рахувати саме з грудня 2017 року. Станом на березень 2019 року борг [PERSON] складав 70 195, 81 грн. Просила врахувати, що [PERSON] користувалась кредитними коштами, частково сплачувала відсотки та борг по кредиту, тому розуміла Умови і правила надання банківських послуг. Просила задоволити позов у повному обсязі, а також стягнути судові витрати. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Покоєвич А.О. позов не визнав, письмовий відзив, що приєднаний до справи, підтримав. Просив відмовити в задоволенні позову, оскільки [PERSON] не підписувала Умов і правил надання банківських послуг, не розуміла їх, тому вони не є складовою договору. Наголосив, що заборгованість [PERSON] не може становити більше кредитного ліміту - 25 000 грн. і 15 000 грн. відсотків за користування кредитом, хоча за весь період користування кредитними коштами вона сплатила набагато більше. Категорично заперечив щодо укладення нового договору [PERSON] та оформлення нею «Миттєвої розстрочки» 13.03.2018 року. Вона не здійснювала оплату товару через «Приват 24» на суму 20 124 грн., банк не довів позовні вимоги в цій частині, тому просив відмовити в стягненні даної суми. При ухваленні рішення у справі просив врахувати правовий висновок Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019 року. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.12.2014 року [PERSON] отримала кредит в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, із сплатою відсотків за користування кредитом. До АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] звернулась із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 10), в якій було зазначено, що клієнт погоджується, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку, розташованими в рекламному буклеті, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг (а.с. 8). До кредитного договору і до позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 11), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 12-26). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що станом на 18.03.2019 року заборгованість [PERSON] по кредитному договору від 22.12.2014 року становить 70 195,81 грн. Дана сума складається з: 37 412,50 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 10 562,55 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 18 401,91 грн. - пеня за прострочене зобов`язання, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3 318,85 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 6-9). Дана сума підлягає частковому стягненню з відповідача. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника [PERSON] (а.с. 10) процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник [PERSON] ), стягнути складові його повної вартості, зокрема штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і проценти за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22.12.2014 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 11-26), як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що зазначено також у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Верховним Судом у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 висловлена позиція про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (22.12.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (15.04.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу [PERSON] . Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.12.2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено упункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Таким чином, суд вважає безпідставними позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за нарахованими відсотками, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина і 3 318, 85 грн. - процентна складова, через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві, оскільки наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. З цих самих підстав суд вважає необґрунтованим сплату банку відсотків за користування кредитом в розмірі, зазначеному в Тарифах, шляхом списання грошей з поточного рахунку відповідача і збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом. Згідно наданих представником позивача розрахунку заборгованості (а.с. 6-9) та оборотної відомості по рахунку (а.с. 97-107), [PERSON] фактично отримала кредитні кошти за період з 08.12.2017 року до 09.05.2018 року без «Миттєвої розстрочки» в сумі 79 204,71 грн. і частково погасила заборгованість в період з 08.12.2017 року до 18.03.2019 року в сумі 71 416,33 грн. (а.с. 6-9, колонка 21). Суд враховує, що представник позивача в судовому засіданні визнала, що до грудня 2017 року у [PERSON] заборгованості по кредиту не було, тому суд рахує фактичне використання коштів і погашення, починаючи з 08.12.2017 року. Так, згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22.12.2014 року, укладеного між Приват-Банком та [PERSON] , та оборотної відомості, з 08.12.2017 року витрати клієнтом кредитних коштів були такі: 08.12.2017 року - 1996, 07 грн.; 10.12.2017 року 1000 грн., 11.12.2017 - 1 000 грн.; 12.12.2017 - 2 000 грн.; 15.12.2017 - 149,79 грн.; 16.12.2017 - 2 000 грн.; 18.12.2017 - 1 000 грн.; 20.12.17 - 1 500 грн.; 21.12.2017 - 1 000 грн.; 23.12.2017 - 1 000 грн.; 24.12.2017 - 1 000 грн.; 26.12.2017 - 600,00 грн.; 28.12.2017 - 1 000 грн.; 29.12.2017 - 1 000 грн.; 29.12.2017 - 1 000 грн.; 30.12.2017 - 4 000 грн.; 28.12.2017 - 50,85 грн.; 02.01.2018 - 1 000 грн.; 04.01.2018 - 2 000 грн.; 05.01.2018 - 2 300 грн.; 06.01.2018 - 500 грн.; 09.01.2018 - 2 000 грн.; 09.01.2018 - 500 грн.; 12.01.2018 - 1 000 грн.; 16.01.2018 - 1 000 грн.; 18.01.2018 - 1 600 грн.; 03.02.2018 - 1000 грн.; 04.02.2018 - 1000 грн.; 05.02.2018 - 2 000 грн.; 06.02.2018 - 600 грн. 07.02.2018 - 200 грн.; 08.02.2018 - 1 500 грн.; 11.02.2018 - 1 000 грн.; 07.03.2018 - 1 502 грн.; 08.03.2018 - 3 000 грн.; 09.03.2018 - 1 000 грн.; 10.03.2018 - 600 грн.; 11.03.2018 - 200 грн.; 13.03.2018 - 2 000 грн.; 14.03.2018 - 5 000 грн.; 15.03.2018 - 5 000 грн.; 15.03.2018 - 5 000 грн.; 23.03.2018 - 200 грн.; 07.04.2018 - 2002 грн.; 14.04.2018 - 1 202 грн.; 09.05.2018 - 12 002 грн. Всього 79 204,71 грн. Згідно розрахунку заборгованості за договором [PERSON] за період з 08.12.2017 року до 18.03.2019 року здійснювала погашення заборгованості (а.с. 6-9, колонка 21): 29.12.2017 - 9 140 грн.; 31.12.2017 - 500 грн.; 26.01.2018 - 15 грн.; 02.02.2018 - 8 690, 00 грн.; 07.03.2018 - 10 096, 00 грн.; 13.03.2018 - 15 224, 00 грн.; 06.04.2018 - 3 000 грн.; 11.04.2018 - 3 316, 00 грн.; 01.05.2018 - 165, 00 грн.; 03.05.2018 - 510, 00 грн.; 08.05.2018 - 12 962, 00 грн.; 18.07.2018 - 1 497, 00 грн.; 20.07.2018 - 50, 00 грн.; 02.11.2018 - 11, 91 грн.; 06.12.2018 - 452, 01 грн.; 08.12.2018 - 226, 01 грн.; 09.12.2018 - 113, 00 грн.; 10.12.2018 - 56, 50 грн.; 11.12.2018 - 50, 00 грн.; 18.12.2018 - 707, 19 грн.; 20.12.2018 - 216, 65 грн.; 21.12.2018 - 108, 32 грн.; 22.12.2018 - 54, 16 грн.; 23.12.2018 - 50, 00 грн.; 04.01.2019 - 442, 35 грн.; 06.01.2019 - 94,26 грн.; 07.01.2019 - 50, 00 грн.; 08.01.2019 - 44, 25 грн.; 21.01.2019 - 919, 62 грн.; 23.01.2019 - 109, 81 грн.; 24.01.2019 - 54, 91 грн.; 25.01.2019 - 50, 00 грн.; 05.02.2019 - 529, 38 грн.; 08.02.2019 - 155,32 грн.; 09.02.2019 - 77, 66 грн.; 10.02.2019 - 50,00 грн.; 11.02.2019 - 27, 65 грн.; 19.02.2019 - 931, 70 грн.; 05.03.2019 - 589,49 грн.; 08.03.2019 - 50, 00 грн.; 09.03.2019 - 24, 18 грн. Всього сплачено 71 411,33 грн. Тому суд вважає справедливим стягнути з [PERSON] різницю між сумою фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) і сумою погашення за наданим кредитом, що становить 7793,38 грн. (79204,71-71411,33 грн. = 7793,38 грн.), оскільки відповідачка фактично використала кредитні кошти, проте обов`язку щодо повернення боргу в повному обсязі не виконала. Права позивача порушені і підлягають захисту саме в такий спосіб. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що нарахування процентів було здійснено банком з наведених вище підстав неправомірно. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив, тому позов підлягає частковому задоволенню. Також суд вважає безпідставним включення в розмір заборгованості зобов`язання за послугою «Миттєва розстрочка» (10 платежів по 2012,40 грн. в період з 13.04.2018 року до 13.01.2019 року), оскільки позивач не довів належними доказами, що 13.03.2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, який відповідав би вимогам ст. 207 ЦК України. Чек-договір за споживчим кредитом «Миттєва розстрочка» на суму 15 000 грн., що наданий позивачем, суд оцінює критично, оскільки такий договір не містить підпису [PERSON] , доказів того, що воля позичальника була виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв`язку не надано (а.с. 184). Крім того, суд приймає до уваги, що представник позивача надала виписку, згідно якої кредит за цим договором сплачений, договір закритий (а.с. 185). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам. При зверненні до суду 15.04.2019 року з позовом АТ КБ «ПриватБанк» сплатило 1921 грн. судового збору (а.с. 1). Судом задоволено вимоги частково, на 11,10%, і стягнуто з відповідача 7 793,38 грн., тому судовий збір підлягає стягненню на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 213,23 грн. (1921?11,10?100 = 213,23 грн.)

Outcome: approved