Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» на посаді старшого бухгалтера контрольно-ревізійного відділу. 23 січня 2017 року його було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КзпП України. У супереч вимогам закону, відповідач у день звільнення не провів з ним остаточний розрахунок та не здійснив виплату заборгованості в розмірі 34791,62 грн. Остаточний розрахунок відповідач провів з ним лише 16 травня 2017 року. Посилаючись на вимоги ст.ст.116, 117 ЦПК України, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 січня 2017 року по 15 травня 2017 року, а саме за 75 робочих днів, в розмірі 24228,75 грн. та компенсацію на підставі ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» у розмірі 911,17 грн. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав. Відповідач сповіщений про час та місце розгляду справи, але його представник до суду не зявився. Представник відповідача подав письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані суду докази, суд вважає позов обґрунтованим з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач працював в ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» на посаді старшого бухгалтера контрольно-ревізійного відділу та був звільнений з роботи відповідно до наказу № 624/ВК від 23.01.2017 року. Трудовий договір між стронами було розірвано з підстав визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.6). Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 16 травня 2017 року та виплачено заборгованість у розмірі 34791,62 грн.. Дану обставини зазначили як позивач, так й представник відповідача. Зважаючи, що дана обставина визнано сторонами, вона доказуванню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини. Суд вважає, що фінансові негаразди на підприємстві не свідчать про відсутність вини роботодавця і не є підставою для звільнення останнього від обов`язку сплатити заробітну плату працівнику. Наведений вище висновок суду узгоджується з правовою позицією ВСУ висловленою у справі 6-76цс14. У вказаній правовій позиції Верховний Суд України зазначив, що такі, зокрема, обставини, як порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, його середньоденний заробіток становить 323,05 грн.. (а.с. 7) Відповідач, незважаючи на письмову вимога суду надати довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату позивача відповідно до Постанови КМУ №100, належним чином оформлену довідку суду не надав. У звязку з чим, суд вважає, що відповідач не довів ту обставину, що середньоденна заробітна плата позивача становила 323,04 грн. В ой же час, правильність проведеного позивачем розрахунку підтверджується наданими суду копіями розрахункових листків (а.с. 9-10) Доводи відповідача, що для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з [PERSON] слід виходити з кількості робочих днів, встановлених наказом ПАТ «СМВО» 21 травня 2014 року «Про встановлення режиму неповного робочого тижня», та посилання при цьому на правову позицію висловлену ВСУ у справі за № 6-2807цс16 (справа № 635/2084/16-ц), суд вважає безпідставними. Так дійсно, з наданої відповідачем копії наказу встановлено, що працівники ПАТ «СМНВО» з 26 травня 2014 року переведені на трьохденний неповний робочий тиждень: робочі дні понеділок, вівторок, середа. В той же час в абз. 2,3 п. 8 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді . Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Із змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що сплата середнього заробітку за час затримки розрахунку з працівником при звільненні є видом юридичної відповідальності за порушення строків визначених ст. 116 КЗпП України, саме при звільненні працівника, на якого (після звільнення) вже не розповсюджується дія розпорядчих актів колишнього роботодавця. Наведена вище правова позиція ВСУ у справі за № 6-2807цс16 визначає, що при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні беруться робочі, а не календарні дні. При цьому суд зазначає, що ч. 1 ст 50 КЗпП України визначено, що звичайна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. При встановленні меншої норми тривалості робочого часу слід мати на увазі, що оплата праці в цьому випадку має провадитись за повною тарифною ставкою, повним окладом. З врахуванням положення Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 р., кількість робочих днів за період з 23 січня 2017 року по 16 травня 2017 року становить 75 днів. Таким чином, до стягнення підлягає сума у розмірі 24228,75 грн. (323,05 грн. х 75 робочих днів). Стаття 34 Закону України «Про оплату праці» передбачає компенсацію працівникам втрати частини заробітку у звязку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 вказаного Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Порядок проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року . З наданого позивачем розрахунку (а.с.8), який не спростований відповідачем, суму компенсації розраховано відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року за платежами (заробітною платою), що мали бути здійсненні відповідачем на користь позивача період з жовтня 2016 року по січень 2017 року, станом на 16 травня 2017 року становить 911,17 грн. Посилання відповідача на те, що при виплаті заборгованості в сумі 34791,62 грн. також була сплачена компенсація втрати частини заробітної плати у звязку порушенням строків її виплати не заслуговує на увагу, оскільки спростовується наданими суду копіями розрахункових листків, останній з яких за січень 2017 року містить загальну заборгованість до виплати в сумі 34791,62 грн., яка й була сплачена в травні 2017 року позивачу. Тобто, відповідач не міг, визначаючи остаточний розмір коштів, що підлягає виплаті у звязку із звільненням у січні 2017 року, розрахувати розмір спірної компенсації за період прострочення, який тривав до 15 травня 2017 року. За наведених обставин, суд вважає що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку з повним задоволенням позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 640,00 грн. судового збору, від сплати якого при подачі позову до суду позивач звільнений за законом.

Outcome: approved