Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач через представника звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідачів процентів за користування коштами та трьох процентів річних за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.11.2010 року між ним та відповідачами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали від нього в позику 97 500,00 доларів США. Відповідачі порушили умови договору позики щодо повернення позики, і позивач звернувся в суд із позовом про стягнення з відповідачів заборгованості. Але відповідачі й надалі не виконують свої зобов'язання, у зв'язку з чим позивач вважає, що правовідносини сторін за договором позики не припинилися і просить стягнути з відповідачів проценти за користування позикою та три проценти річних від простроченої поверненням частини позики за час з моменту подання попереднього позову 07.06.2014 року по день звернення з позовною заявою у цій справі 16.02.2015 року в сумі, еквівалентній 10 721,00 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі (розрахунок заборгованості від 15.06.2015р., а.с.72). Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, з боку його представника було подано заяву про розгляд справи за його відсутністю, позов він просив задовольнити в повному обсязі з урахуванням розрахунку заборгованості від 15.06.2015р., а.с.72. Відповідачі та їх представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься заява про слухання справи без їх участі. В раніше поданих запереченнях відповідачі посилалися на те, що сума позики передана у іноземній валюті була стягнута в судовому порядку в національній валюті на момент ухвалення судового рішення про відповідне стягнення та складає 1 491 750,00 грн. Таким чином, постановленням судового рішення у справі між сторонами припинилися договірні зобов'язання, оскільки після винесення рішення суду, яким стягнуто певну суму, договірні правовідносини сторін трансформуються у грошове зобов'язання, невиконання якого допускає можливість застосування до боржника лише положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, базою нарахування є сума простроченої заборгованості (на період такого прострочення), а періодом - час прострочки. Посилаються на аналогічні висновки Верховного Суду України від 12.03.2009 року по справі 6 -974сво08, про те, що оскільки на момент ухвалення судом рішення борг позивачу не повернуто, то в суді апеляційної інстанції не було підстав для відмови у захисті права позивача на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів процентів за користування чужими коштами (зокрема, з бази нарахування - суми боргу за курсом на момент розгляду справи, а не періоду прострочення), що передбачені в межах договірних зобов'язань, та які трансформувалися в зобов'язання з повернення 1 491 750,00 грн. є необґрунтованою. Вимоги зі сплати 3 % річних є необґрунтованими, оскільки відсутня вина відповідачів у невиконанні зобов'язання в спірний період. Позивач просить суд стягнути 3 % річних з 07.06.2014 року - 16.02.2015 року від суми боргу 97 500 доларів США, що на момент розгляду справи становило 2 053 235,82 грн., тобто протягом часу розгляду справи про стягнення основної суми боргу за договором позики. Однак, у вказаний період відповідачі не вчиняли жодних перешкод для розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Проти позову в частині стягнення основної суми боргу не заперечували, заяв про відкладення розгляду справи чи інших заходів з затягування розгляду справи не вчиняли. Апеляційна скарга на рішення місцевого суду була подана позивачем. При цьому, позивач на той час своїм правом на задоволення вимоги з основного зобов'язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не скористався. Окрім того, вирахування 3 % річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України з вищевикладених підстав не має бути з суми боргу в еквіваленті в національній валюті за курсом на момент розгляду справи. Таке вирахування мало б бути здійснено за курсом на момент прострочення. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11.11.2010 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони і відповідачами [PERSON], [PERSON] з іншої сторони в письмовій формі укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. за р. № 2526. Згідно Договору позики від 11.11.2010 року, позивач позичив відповідачам 97 500,00 доларів США, а відповідачі солідарно зобов'язалися повернути позичені кошти не пізніше 07.06.2011 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В абз. 1 п. 4 та окремо в п. 11 договору позики від 11.11.2010 року відповідачі стверджували, що отримали від позивача як позикодавця зазначені в цьому договорі валютні цінності ще до його підписання. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобов'язанням строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідачі не приступили до виконання своїх зобов'язань, ув'язку з чим позивач звернувся в суд із позовом. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.12.2014 року у справі № 645/7155/14-ц (провадження № 2/645/2265/14) встановлено, що відповідачі не виконали свої зобов'язання за договором позики від 11.11.2010 року, у зв'язку з чим задоволено позовні вимоги позивача частково і вирішено стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість у вигляді неповернутої частини позичених коштів в сумі, еквівалентній 97 500,00 доларам США, що за курсом НБУ становило 1 491 750,00 грн., неустойку за прострочення виконання зобов'язань в сумі 365 000,00 грн. і суму судового збору по 1 275,50 грн. з кожного. В задоволенні вимог позивача про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних було вирішено відмовити. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.02.2015 року було змінено рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова і додатково стягнуто з відповідачів на користь позивача проценти за користування позикою за період з 11.11.2010 року по 06.06.2014 року в сумі 779 514,29 грн., три проценти річних за період з 08.06.2011 року по 06.06.2014 року в сумі 263 069,19 грн. та судові витрати по 913,50 грн. з кожного. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Таким чином, факт невиконання відповідачами зобов'язань за договором позики від 11.11.2010 року вже був предметом судового розгляду, і сума неповернутих коштів визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, на рівні 97 500,00 доларів США, а тому в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребує. Незважаючи на обов'язковість судових рішень, визначена ним сума заборгованості відповідачами позивачеві не сплачена, примусове стягнення боргу за виконавчими листами не проведене. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобов'язання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України - виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Оскільки у визначеному судовими рішеннями розмірі відповідачі свого боргу за договором позики не повернули, це грошове зобов'язання залишилося невиконаним і, відповідно, не припинилося. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Гривневий еквівалент неповернутої позики в розмірі 97 500,00 доларів США за курсом НБУ на день вирішення справи 30.05.2016 року на рівні 2513,60 грн. за 100 доларів США дорівнює 2 450 760,00 грн. Сума належних до стягнення з відповідачів на користь позивача процентів за користування неповернутою позикою в розмірі 2 450 760,00 грн. на підставі ст. 1048 ЦК України виходячи з облікової ставки НБУ за 40 днів з 07.06.2014 року по 17.07.2014 року з розрахунку 9,5% річних складає 25 514,76 грн.; за 119 днів в період з 17.07.2014 року до 13.11.2014 року по 12,5% річних складає 99 876,86 грн.; за 85 днів до 06.02.2015 року по 14,0% - 79 901,49 грн.; за 10 днів до 16.02.2015 року по 19,5% - 13 093,10 грн., а всього - 218 386,21 грн. За невиконання своїх грошових зобов'язань відповідачі продовжують нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є невід'ємною частиною вимоги про сплату основного боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Про те саме йдеться і в положеннях ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України. За нормою ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Сума належних до стягнення з відповідачів на користь позивача трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України за 254 дні прострочення повернення боргу в розмірі 2 450 760,00 грн. в період з 07.06.2014 року по 16.02.2015 року складає 51 163,81 грн. Таким чином, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає сума заборгованості, яка складається з процентів за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів в період з 07.06.2014 року по 16.02.2015 року в сумі 218 386,21 грн. та трьох процентів річних за період з 07.06.2014 року по 16.02.2015 року в сумі 51 163,81 грн. і дорівнює 269 550,02 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. До позовної заяви позивачем додано квитанцію про сплату судового збору на суму 2 778,72 грн. Пропорційно задоволеної частини позовних вимог суд присуджує стягнути судові витрати по сплаті судового збору 2695,50 грн. з відповідачів на користь позивача в рівних частках по 1347,75 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved