Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що їй належить на праві власності квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі, крім позивача, зареєстрований відповідач. Останній в спірному житлі не проживає, не здійснює оплату за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла, не приймає участі у веденні спільного побуту. Через\~\~вказані обставини позивач несе зайві витрати по утриманню власності. В добровільному порядку відповідач з реєстрації знятися не має можливості, оскільки проживає за кордоном. Тому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №33 в будинку №3 по вул. Зеленко в м. Суми. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повному обсязі. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлялася в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 3 вересня 2018 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 3 вересня 2018 року залишено позов без руху. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 16 листопада 2018 року. 16 листопада 2018 року відкладено розгляд справи до 21 грудня 2018 року у звязку з перебуванням головуючого у відрядженні. Суд, вислухавши пояснення зявившихся учасників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно угоди сторін про визначення часток квартира [ADDRESS], належить [PERSON] (1/3 частки), [PERSON] (1/3 частки), [PERSON] (1/3 частка). Відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири, [PERSON] продав належну йому частину спірної квартири [PERSON]. Таким чином співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] В спірній квартирі зареєстровані: [PERSON], та [PERSON], що підтверджується копією довідки № б/н від 12 липня 2018 року (а.с.10). \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 та 2 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності (право володіння, користування та розпорядження) не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст.\~321\~ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від\~17\~липня 1997\~року №\~475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS], тому право користування цією квартирою є похідним від його права власності і на обсяг його права користування не впливає на проживання, або не проживання в житловому приміщенні. Виходячи з того, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. При цьому, посилання позивача на те, що відповідач в квартирі не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в квартирі немає, а його реєстрація створює позивачу незручності, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed