Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позиція сторін у справі У червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду у розмірі 1 000 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що [PERSON] незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 29 березня 2018 року до 20 березня 2019 року, з них 4 дні був позбавлений волі, перебував під вартою з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року. Під час досудового розслідування уповноваженими органами допущено низку порушень закону, зокрема, безпідставне оголошення підозри, тримання заявника під вартою. Заяви про його непричетність до злочинів до уваги не бралися і фактично не перевірялися. Відповідач Державна казначейська служба України подала відзив на позов, в якому зазначило, що жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. У позовній заяві відсутні відомості щодо заподіяння позивачу страждання у визначеному ним розмірі та не зазначено у чому конкретно вони полягали. Представник позивача подав відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому зазначив, що позивач серйозно хворів, під час затримання та обрання запобіжного заходу надавалась невідкладна медична допомога і протягом року він мусив лікуватися. Також відзив на позов подала Прокуратура Київської області, в якому зазначила, що позивачем не наведено доводів на підтвердження моральних страждань, інших негативних явищ, тощо. Позивач при визначені розміру заподіяної моральної шкоди безпідставно завищив суму стягнення у порівнянні із розміром, визначеним у статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Представник позивача подав відповідь на відзив Прокуратури Київської області, в якому зазначив, що доводи відзиву не спростовують вимог позову та для встановлення розміру моральної шкоди надав Висновок соціально-психологічного дослідження № 17-07-19. Прокуратура Київської області подала заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що вказаний висновок не є допустимим доказом, оскільки питання визначення моральної шкоди та розміру відшкодування мають бути підтверджені висновком судової психологічної експертизи, проведеної судовим експертом. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача Прокуратури Київської області проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ГСУ НП України в Київській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження № 12014110130000360, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 січня 2014 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України. 29 березня 2018 року [PERSON] затримано в порядку ст. 208 КПК України. Цього ж дня [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року у справі № 761/11474/18 застосовано до підозрюваного [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Визначено для [PERSON] розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України, у вигляді 500 (п`ятисот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 881 000, 00 грн. 02 квітня 2018 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] внесено заставу в сумі 881 000, 00 грн. В цей же день [PERSON] був звільнений з під варти. Постановою заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Генеральної прокуратури України Шевченко А. від 20 березня 2019 року кримінальне провадження № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року в частині підозри [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Таким чином позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. Щодо тлумачення категорії «перебування під слідством та судом» За приписами пункту 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 29 березня 2018 року до 20 березня 2019 року, тобто з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом. Щодо оцінки обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд визнає доведеними позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за період з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року, адже очевидним є той факт, що затримання, отримання повідомлення про підозру та взяття під варту особи призводить до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд знаходить аргументованими доводи сторони позивача про те, що такі події призвели до погіршення/позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд застосовує правило частини третьої статті 13 Закону та визначає розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи у розмірі 4 173, 00 грн. Такий висновок суду відповідає аналогічним правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18). Таким чином мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, гарантований державою, за 5 днів становить 20 865, 00 грн (4 173, 00 грн * 5 днів). Такий розмір не є граничним. Позовна заява не містить обґрунтування моральної шкоди за період з 03 квітня 2018 року до 20 березня 2019 року, окрім твердження, що у цей проміжок часу позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням. Термін «кримінальне переслідування» згадується у Концепції реформування кримінальної юстиції України, затвердженій Указом Президента України від 08 квітня 2008 року № 311/2008, згідно з якою кримінальне переслідування - виключна процесуальна функція прокурора, яка полягає у висуненні від імені держави обвинувачення, направленні кримінальної справи до суду, підтриманні державного обвинувачення в суді, участі у перегляді судових рішень у кримінальних справах в апеляційній та касаційній інстанціях Цей термін не вживається у кримінальному і кримінально-процесуальному законодавстві України, а також не є підставою для відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, передбаченою статтею 2 Закону. Суд не приймає до уваги наданий стороною позивача Висновок соціально-психологічного дослідження № 17-07-19, оскільки особа яка його складала не є експертом, який попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, а висновок базується виключно на аналізі судової практики. Суд, застосовуючи загальні правила статей 23, 1167 ЦК України, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також виходячи з співмірності заявлених вимог тим стражданням, яких зазнав позивач у період з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року, приходить до висновку про доведений розмір спричиненої йому моральної шкоди в сумі 100 000, 00 грн. Щодо суб`єктного складу учасників судового розгляду При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, провадження № 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18. Щодо розподілу судових витрат За змістом частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За приписами частин другої-четвертої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з розрахунком сторони позивача судові витрати складаються з витрат на професійну правничу допомогу та витрат на експертне дослідження. Витрати позивача на експертне дослідження підтверджуються дублікатом квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0.1414517235.1 на суму 4 173, 00 грн. З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 12 травня 2009 року, видане Житомирською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури), та [PERSON] (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 09 лютого 2017 року № 5947/10, видане Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Київської області) укладено договори про надання професійної допомоги. Відповідно до умов цих договорів гонорар кожного адвоката за договорами складає за домовленістю по 6 000, 00 грн за годину. Додаткові витрати підзахисний компенсує на підставі звіту адвоката. 13 вересня 2019 [PERSON] та [PERSON] підписано акт приймання-передачі, за якими сторони узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань згідно з договором про надання правової допомоги. Адвокат [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв правову допомогу: участь в судових засіданнях 3 години; підготовка позову, відповіді на відзив, клопотання, збирання доказів 5 годин; разом 8 годин. До сплати 8 годин * 6 000, 00 грн = 48 000, 00 грн. Відповідно до квитанції (Типова форма КО-1) адвокат [PERSON] прийняв від [PERSON] грошові кошти в сумі 48 000, 00 грн згідно з договором від 12 червня 2019 року. 13 вересня 2019 [PERSON] та [PERSON] підписано акт приймання-передачі, за якими сторони узгодили повне виконання адвокатом своїх зобов`язань згідно з договором про надання правової допомоги. Адвокат [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв правову допомогу: участь в судових засіданнях 1 година; надання усних консультацій 1 година; разом 2 години. До сплати 2 години * 6 000, 00 грн = 12 000, 00 грн. Відповідно до квитанції (Типова форма КО-1) адвокат [PERSON] прийняв від [PERSON] грошові кошти в сумі 12 000, 00 грн згідно з договором від 12 червня 2019 року. При визначені розміру витрат позивача на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню відповідачем, суд врахував також наступне. У частинах п`ятій, шостій статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач не виявив бажання реалізувати право надане згаданими приписами процесуального закону, не звернувся до суду із клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, не вжив заходів щодо доведення неспівмірності таких витрат. Таким чином судом знаходить доведеними судові витрати на правничу допомогу в сумі 60 000, 00 грн, а також витрати на проведення експертизи в сумі 4 173, 00 грн, понесені позивачем, які за правилами статті 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню стороною відповідача.

Outcome: partial