Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач ставить питання про визнання удаваним договору купівлі-продажу від 11 квітня 2014 року. Свої вимоги мотивує тим, що договір був підписаний позивачем та від імені [PERSON] за довіреністю [PERSON]М, укладався з метою приховати іншу угоду. А саме сторони домовилися, що [PERSON] та [PERSON] передають [PERSON] майно, а останній зменшує орендну плату за нежитлове приміщення, яке орендувала позивач у відповідача [PERSON], жодних коштів за передане майно останній не сплачував. Зазначає, що надавався вигляд законного отримання у власність майна з розрахунками в грошовій формі, тобто на отримання [PERSON] у власність майна. Удаваність полягає у відсутності насправді грошових розрахунків між сторонами та проведення обміну права користування приміщенням на майно. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Представник відповідача та відповідач проти позову заперечили, просили в його задоволенні відмовити. Пояснили, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, а не будь-яка інша угода. Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми Прокудіною Н.Г. від 30 травня 2017 року залишено позовну заяву без руху. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми Прокудіною Н.Г. від 30 травня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду на 21 серпня 2017 року. Протокольною ухвалою головуючого від 21 серпня 2017 року відкладено розгляд справи до 18 жовтня 2017 року у звязку з неявкою сторін. Протокольною ухвалою головуючого від 18 жовтня 2018 року відкладено розгляд справи до 4 грудня 2017 року для виклику свідків. Згідно розпорядження №270 від 6 листопада 2017 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Шелєховій Г.В. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми Шелєховою Г.В. від 13 листопада 2017 року справу прийнято до розгляду, призначено судове засідання на 6 грудня 2017 року. Протокольною ухвалою головуючого від 6 грудня 2017 року розгляд справи відкладено до 11 січня 2018 року у звязку з неявкою позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 11 січня 2018 року оголошено перерву в судовому засіданні до 7 лютого 2018 року у звязку з викликом свідків. Протокольною ухвалою головуючого від 7 лютого 2018 року відкладено розгляд 28 лютого 2018 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 28 лютого 2018 року оголошено перерву в судовому засіданні до 23 березня 2018 року для виклику свідка. Протокольною ухвалою головуючого від 23 березня 2018 року оголошено перерву в судовому засіданні до 13 квітня 2018 року для виклику відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 13 квітня 2018 року відкладено розгляд справи до 16 травня 2018 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 16 травня 2018 року відкладено до 6 червня 2018 року за клопотанням представника позивача. Вислухавши пояснення зявившихся учасників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11 квітня 2014 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір №11/14 оренди жилого приміщення за адресою: м. Суми, вул. Петропавлівська, буд. 73. Базова ставка орендної плати за використання обєкту з 11 квітня 2014 року по 11 травня 2014 року 7000,00 грн. (а. с. 6-8). 31.03.2015 року було укладено додаткову угоду до договору №11/14 від 11.04.2014 року про збільшення розміру орендної плати з 7000,00 грн. до 19250,00 грн. (а.с.10). 11 квітня 2014 року між фізичними особами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу, згідно якого продавці зобовязується передати у власність покупця майно, а покупець прийняти майно та оплатити його на умовах договору. Серед майна наявні: система вентиляції в тому числі вентиляційне обладнання, яке встановлене в нежитловому приміщенні площею 275 кв.м за адресою: м. Суми, вул. Петропавлівська, 73, за ціною 41000,00 грн.; система газопостачання в тому числі газове обладнання Котел опалювальний АГД-30-С-М «ТЕПЛОВЕСТ» сервісна книжка, паспорт, яке встановлене в нежитловому приміщенні площею 275 кв.м за адресою: м. Суми, вул. Петропавлівська, 73 за ціною: 12000,00 грн.; система електропостачання, в тому числі електричне обладнання в нежитловому приміщенні площею 275 кв.м за адресою: м. Суми, вул. Петропавлівська, буд. 73 за ціною 27000,00 грн.; електричний кабельний канал (лінія), що включає в себе кабель АВВГ 4х120L 140м, розташований вул Петропавліська, 73 до ТП-19 та право власності або право на постійне користування кабельним каналом (лінією), яке надано продавцям власником кабельної лінії [PERSON] Вказаний договір підписаний [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності №1384 від 07 серпня 2013 року (а.с.11-13). Згідно довіреності №1384 від 7 серпня 2013 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси як фізичної особи-підприємця. Відповідно до ст. 6, 11 та 12\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202\~ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та/або неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового/реального результату. Частиною 1 ст.\~638\~ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.\~655\~ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.3 ст.\~215\~ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З позовної заяви вбачається посилання позивача на удаваність вищезазначеного договору купівлі продажу, оскільки сторони мали на меті не укладання договору купівлі-продажу, а залік орендної плати за користування нежитловим приміщенням за передачу майна. Відповідно до ч.1 ст.235\~ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно ч.2 цієї статті якщо буде встановлено, що правочин, який вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235\~ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до вимог ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, не вказує який саме договір між сторонами реально укладений замість договору купівлі-продажу, тобто не зрозуміло який саме правочин був прихований сторонами. Позивач не заперечує того, що при укладенні договору мала намір передати у власність [PERSON] майно з розрахунком у грошовій формі та зазначає, що останній реально отримав майно за договором. [PERSON] вказує, що фактично проведено залік орендної плати за передачу майна. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] також не змогли пояснити, який саме договір був укладений між сторонами замість договору купівлі-продажу. Суд вважає, що при визнанні договору удаваним між сторонами повинен бути фактично укладений договір, який відповідає вимогам закону та визначений ЦК України. Договір, про укладення якого фактично веде мову позивач не відповідає вимогам ЦПК, а тому не можна погодитися з позицію позивача про те, що між нею та іншою стороною був укладений інший договір, нім затверджений документально. Однак ЦК України не містить такого договору як залік орендної плати за передачу майна. Тому, відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу удаваним. Разом з цим, невідповідність дати укладення договору, вказаній в договорі, фактичній даті його укладення не має суттєвого значення для справи, оскільки не впливає на суть договору і не може вплинути на результат у справі в межах доводів сторони. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог [PERSON], а тому в задоволенні позову належить відмовити.

Outcome: dismissed