Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить виселити відповідача [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] з наданням йому іншого постійного жилого приміщення, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу на прави приватної власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.02.2020 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, який посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Чернелюх Л.В. за реєстровим номером №217, відповідно до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11270888000 від 21.12.2007 р., що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , та права вимоги за Договором іпотеки № 73037 від 21.12.2007 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». Боржник не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, припинивши повертати кредит та сплачувати проценти, та станом на дату укладення договору про відступлення прав вимоги № 2149/К від 05.02.2020 р. сума заборгованості боржника за кредитним договором становить 57 602, 81 доларів США. Враховуючи наявність заборгованості та те, що виконання зобов`язань боржника забезпечено іпотекою, позивач звертався до позичальника та майнового поручителя із повідомленнями-вимогами, в яких було наголошено про необхідність повернення кредитних коштів та попереджено про стягнення заборгованості за рахунок іпотеки. На підставі Договору іпотеки № 73037 від 21.12.2007 р. та договору про відступлення права вимоги за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , в якій мешкає відповідач. Тому позивач, як власник квартири, вважає правомірним у рахунок задоволення кредитних вимог здійснити виселення відповідача з спірної квартири з наданням іншого постійного жилого приміщення, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні ініціативи» до [PERSON] про виселення, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Відповідач, скориставшись процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, проти задоволення позову заперечував з приводу того, що на порушення положень стст. 7 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» право власності на квартиру було зареєстровано за позивачем в позасудовий спосіб без наявності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між позивачем та іпотекодавцем. Враховуючи наведені порушення порядку реєстрації права власності відповідач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем. Також відповідач у відзиві заначив, що спірна квартира, виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа не перевищує 140 кв. м та квартира використовується, як місце постійного проживання відповідачем, що не спростовано позивачем належними та допустимими доказами по справі, а тому квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Судом встановлено, що 21.12.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11270888000, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 62000 доларів США строком до 21.12.2017 року, з процентною ставкою 13,4% річних. (а.с. 7-11) Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору, цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для споживчих потреб. Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 21.12.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Договором про надання споживчого кредиту укладено Договір іпотеки № 73037, предметом якого є однокімнатна квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-13) Згідно умов Розділів 4, 5 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку». Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Позасудове врегулювання здійснюється, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». (а.с.13) 05.02.2020 р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11270888000 від 21.12.2007 р., що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , та права вимоги за Договором іпотеки № 73037 від 21.12.2007 р., що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] та відповідачем в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». (а.с. 15-18) 12.02.2020 р. ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на адресу відповідача направлено письмове повідомлення-вимогу про усунення порушення зобов`язань шляхом погашення кредитної заборгованості на суму 2 807 457,22 грн., попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та запропоновано добровільно звільнити квартиру, яка є предметом Іпотечного договору. (а.с.19-21) 23.03.2020 р. та 25.05.2020р. ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на адресу відповідача направлено письмові повідомлення-вимоги про усунення порушення зобов`язань шляхом погашення кредитної заборгованості на суму 2 807 457,22 грн., попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та запропоновано добровільно звільнити квартиру, яка є предметом Іпотечного договору. (а.с.22-24, 25-27) 17.06.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.06.2020 року. (а.с. 28) Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя є договір іпотеки. Суд звертає увагу на те, що позивач не надав суду доказів укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Також судом встановлено, що спірна квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS] , виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа не перевищує 140 кв. м та квартира використовується як місце постійного проживання позичальника, що не спростовано позивачем належними та допустимими доказами по справі, а тому квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) зроблено висновок про те, що «Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання умов кредитного договору. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від цього висновку відсутні». З огляду на вищенаведені висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року по справі № 132/761/18 зробив висновок про те, що: заборона звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виключає задоволення вимог кредитора про виселення. Як убачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є усунення перешкод відповідачами у здійснення права власності позивача, шляхом виселення відповідача з квартири з підстав набуття спірної квартири позивачем у власність в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Аналізуючи наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про виселення відповідача з квартири , - оскільки перехід права власності на спірну квартиру відбувся з порушенням вимог Закону Україні «Про іпотеку» та Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні ініціативи» до [PERSON] про виселення, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed