Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що працював у відповідача, 24 жовтня 2016 року звільнився внаслідок порушення позивачем умов договору, а саме останній не повідомив його про зміну істотних умов праці. Вважає, що у зв'язку з цим відповідач повинен сплатити йому вихідну допомогу у сумі 5700 грн. Оскільки трудова книжка була йому повернута лише 18 листопада 2016 року просить стягнути заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1583,33 грн. та компенсацію за невикористані дні відпустки, судові витрати покласти на відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача проти позову заперечив. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав письмові пояснення, в яких зазначає, що позивач працював на посаді водія з заробітною платою 1900 грн., звільнився за власним бажанням. З 05 по 25 вересня 2016 року перебував у відпустці, яку просив надати йому у зв'язку з сімейними обставинами. Від підпису в наказі про відпустку відмовився з невідомих причин. Зміни істотних умов праці взагалі не було, оскільки [PERSON] подав заяву про звільнення 24 жовтня 2016 року, а водій [PERSON] в цей день працював. На випадок відпустки водіїв, несправності транспортних засобів та інших причин, які унеможливлюють виїзд на маршрут власних автомобілей, між ним та перевізником ФОП [PERSON] укладений договір, згідно якого остання надає послуги щодо доставки дитячого харчування та виконання умов договору з контрагентами. Суд, вислухавши пояснення з'явившихся учасників, свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, позивач в заяві від 12 лютого 2016 року просить позивача прийняти його за основним місцем роботи на посаду водія автотранспортних засобів з 15 лютого 2016 року з дотриманням норм охорони праці, правил ТБ, ПБ та ПДР, на умовах індивідуальної матеріальної відповідальності з оплатою праці, відповідно до трудового договору (а.с. 31). Згідно запису в трудовій книжці позивача він був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів з 12 лютого 2016 року (а.с.6). Згідно заяви [PERSON] від 29 серпня 2016 року (а.с.32) наказом №18-в від 03 вересня 2016 року йому надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 16 лютого 2016 року по 15 грудня 2016 року терміном на 21 календарний день: з 05 вересня 2016 року по 25 вересня 2016 року (а.с. 33). Підпис [PERSON] про ознайомлення в наказі відсутній. Відповідно до акту №01 від 02 вересня 2016 року, складеного та підписаного фізичною-особою підприємцем [PERSON], торгівельним агентом [PERSON], менеджером з оптової торгівлі [PERSON] [PERSON] з наказом №18-в від 03 вересня 2016 року ознайомився та відмовився від проставляння підпису про ознайомлення з ним (а.с.34). Факт перебування позивача у відпустці та його відмову від підпису в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] 24 жовтня 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення його за власним бажанням із займаної посади з 26 жовтня 2016 року та розірвання трудового договору (а.с.35). На підставі вказаної заяви наказом №ВК-41 від 26 жовтня 2016 року [PERSON], водія автотранспортних засобів, звільнено із займаної посади з 26 жовтня 2016 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Трудовий договір № ПВК-22 від 15 лютого 2016 року розірвано з 26 жовтня 2016 року (а.с.36). З наказом позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в наказі (а.с.36). Згідно розписки [PERSON] від 26 жовтня 2016 року, він в період з 15 лютого 2016 року по 26 жовтня 2016 року працював у ФОП [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів, за власним бажанням, з дотриманням правил ТБ, ПБ та ПДР. Моральних, матеріальних та інших претензій до ФОП [PERSON], особисто до [PERSON], до працівників ФОП [PERSON], в цілому до колективу та до кожного окремо - не має (а.с.37). Суд вважає за необхідне в основу судового рішення покласти вищевказані письмові докази у справі, оскільки вони відповідають нормам КЗпП України. Вищевказані докази підтверджують те, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, в період роботи отримував відпустку, звільнився за власним бажанням та отримав всі належні йому виплати та трудову книжку. Суд критично відноситься до показів позивача у справі в тій частині, що розписка про відсутність претензій ним була написана під тиском, оскільки будь-яких доказів на підтвердження тиску ним суду не надано. Факт проведення розрахунку та повернення трудової книжки в судовому зсіданні підтвердили також свідки [PERSON], [PERSON], покази яких відповідають вищенаведеним письмовим доказам у справі. Протиречить позиції позивача у справі щодо причини його звільнення з роботи - внаслідок порушення відповідачем умов трудового договору - і власноруч написана ним заява про звільнення з роботи за власним бажанням, а не з тих причин, про які він вказує у позові. Суд вважає неможливим покласти в основу рішення на підтвердження факту перебування позивача на роботі в період з 05 вересня 2016 року по 25 вересня 2016 року товарно - транспортні накладні, згідно яких він як водій здійснював перевозки ФОП [PERSON], оскільки вказані документи не є документами суворої звітності, вони достовірно не свідчать про перебування позивача в цей час на роботі. Вказані документи протиречать вищевказаним письмовим доказам, показам свідків [PERSON], [PERSON] Покази свідка [PERSON] не можуть підтверджувати факт виконання роботи позивачем в цей період, оскільки свідок був відсутній на роботі и не може знати про події, які відбувалися в його відстуність. Згідно відомостей про нарахування заробітної плати застрахованим особам місячна заробітна плата [PERSON] складає 1900,00 грн. (а.с.41). Відповідно до розрахунково-платіжної відомості працівника [PERSON] за 2016 рік, йому нараховувалася заробітна плата в сумі 1900,00 грн. щомісячно з урахуванням податків. Саме вказана сума і перераховувалася на банківський рахунок позивача, про що свідчить виписка по рахунку. Вказані обставини спростовують пояснення позивача та свідка [PERSON] про розмір заробітної плати в сумі 2500 грн. Згідно пояснень позивача 24 лютого 2017 року у зв'язку зі звільненням його напарника [PERSON] відповідачем на нього був покладений обов'язок щодо розвезення всього обсягу замовлень. Про що його було повідомлено безпосередньо в цей день, а не за 2 місяці, як передбачено законом у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Однак вказані пояснення не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. На випадок відпустки водіїв, несправності транспортних засобів та інших причин, які унеможливлюють виїзд на «маршрут» власних автомобілей, то між ним та перевізником ФОП [PERSON] укладений договір, згідно якого остання надає послуги щодо доставки дитячого харчування та виконання умов договору з контрагентами. З 25 жовтня 2016 року саме її послугами і користувався позивач, про свідчать платіжні відомості. Вказаний факт в судовому засіданні підтвердили свідок [PERSON] та [PERSON] На інший маршрут 25 жовтня 2016 року було видано наказ про покладення обов'язків водія на менеджера [PERSON] до моменту заповнення вакантної посади водія. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача не знайшли підтьвнердження в судовому засіданні, а тому в позові належить відмовити за необгрунтованістю.

Outcome: dismissed