Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» звернулося в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення. Свої вимоги мотивує тим, що ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» є власником гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок серія ЖБ № 23475, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підстав наказу № 558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року. У кімнаті [ADDRESS] проживають відповідачі. [PERSON] була поселена до гуртожитку як співробітник ВАТ «Трест «Київоздоббуд», оскільки між ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ВАТ «Трест «Київоздоббуд» було укладено договір № 22 найму (оренди) житла від 01 січня 2009 року, предметом якого було надання ВАТ «Трест «Київоздоббуд» в строкове платне користування ліжко-місць в гуртожитку. Листом ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» від 09 березня 2011 року зазначений договір було розірвано з 11 квітня 2011 року та до ВАТ «Трест «Київоздоббуд» було висунуто вимогу про повернення об`єкту оренди та звільнення майна. [PERSON] не перебуває з позивачем у трудових відносинах, а тому безпідставно користується майном (ліжко-місцем) в гуртожитку ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2». Згідно відомостей з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] має у приватній власності житло, а тому відповідачі більше не мають потреби у тимчасовому житлі. Просить суд ухвалити рішення, яким виселити відповідачів з кімнати [ADDRESS] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Представник позивача у судовому засіданні просила заявлені вимоги задовольнити. Підтримала викладене у відповіді на відзив. Пояснила, що між ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» та [PERSON] були виключно цивільно-правові відносини, в трудових відносинах вона ніколи не перебувала. Спеціальний ордер згідно з додатком до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 208 від 03 червня 1986 року [PERSON] не видавався. Таким чином, [PERSON] не має ні спеціального ордера, виданого на підставі ст. 129 ЖК УРСР, ні укладеного з ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» договору найму (оренди), тому остання порушує право позивача на користування та розпорядження власним майном. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Підтримали викладене у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях. Зазначили, що [PERSON] була вселена до гуртожитку за ордером № 99 від 22 лютого 1993 року та була зареєстрована за адресою гуртожитку з 17 червня 1993 року. ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» не заперечувало проти вселення [PERSON] у гуртожиток, ордер товариство не оскаржувало. Твердження позивача про те, що підставою вселення відповідачів до кімнати [ADDRESS] був саме договір найму № 22 від 01 січня 2009 року не відповідає дійсності, оскільки на момент укладення зазначеного договору відповідач [PERSON] вже 15 років проживала у гуртожитку. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» є власником гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок серія ЖБ № 23475, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підстав наказу № 558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року (а.с. 6). Між ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ВАТ «Трест «Київоздоббуд» було укладено договір № 22 найму (оренди) житла від 01 січня 2009 року, предметом якого було надання ВАТ «Трест «Київоздоббуд» в строкове платне користування ліжко-місць в гуртожитку (а.с. 7-8). Листом ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» від 09 березня 2011 року зазначений договір було розірвано з 11 квітня 2011 року та до ВАТ «Трест «Київоздоббуд» було висунуто вимогу про повернення об`єкту оренди та звільнення майна (а.с. 12-13). Позивач зазначає, що підставою вселення відповідачів до кімнати [ADDRESS] був саме договір найму № 22 від 01 січня 2009 року. Проте, [PERSON] не перебуває з позивачем у трудових відносинах, а тому безпідставно користується майном (ліжко-місцем) в гуртожитку ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2». На спростування зазначеного [PERSON] вказує про те, що вона була вселена до гуртожитку за ордером № 99 від 22 лютого 1993 року (а.с. 70) та була зареєстрована за адресою гуртожитку з 17 червня 1993 року. Зазначає, що ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» не заперечувало проти вселення [PERSON] у гуртожиток, ордер товариство не оскаржувало. Сторона позивача заперечує проти дійсності ордеру № 99 від 22 лютого 1993 року, наданого відповідачем. 13 лютого 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за заявою [PERSON] щодо подання [PERSON] до Солом`янського районного суду м. Києва ордеру на поселення з явними ознаками підробки та відкрито кримінальне провадження № 12019100090001484 (а.с. 147). З відповіді Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві від 15 квітня 2020 року вбачається, що 31 січня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12019100090001484 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Експертиза ордеру № 99 на заселення до гуртожитку ліжкового типу не проводилась (а.с. 145). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З 01 січня 2009 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» відповідно до ст. 1 якого, цей закон поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п`яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Згідно з ч. 1 ст. 8 цього Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менше як п`ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв`язання їх житлової проблеми. Відповідно до ч. 1 ст. 19 цього Закону забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей. Крім того, відповідно до положень ст. 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організації, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Відповідно до ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. Відповідно до п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини вказав, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 року в справі № 760/2932/18. З огляду на наведене, [PERSON] разом з сім`єю вселилася до спірного житлового приміщення на підставі ордеру № 99 від 22 лютого 1993 року, який є чинним, тому не може бути виселена (разом із членами своєї сім`ї) без надання іншого жилого приміщення. Вбачається, що вимоги позивача про виселення відповідачів зі спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла, що відповідає сталій практиці Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed