Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач ТОВ «НВП-Вабос» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про розірвання договору та відшкодування збитків. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що 02.03.2018 року між ТОВ «НВП -Вабос» та [PERSON] (сторони по справі) було укладено цивільно - правовий договір про надання юридичних послуг. Відповідно до умов договору [PERSON] взяв на себе обов`язок надавати щомісячно ТОВ «НВП -Вабос», в особі директора [PERSON] , юридичну допомогу з питань діяльності підприємства, шляхом усних консультацій. В свою чергу, ТОВ «НВП-Вабос» зобов`язано своєчасно оплачувати вартість наданих послуг [PERSON] у розмірі 10000,00 грн. щомісячно. На виконання вказаного, позивач проавансувало відповідачу 70000,00 грн. Директор товариства неодноразово звертався до відповідача з метою отримання юридичних консультацій щодо діяльності підприємства, надати акти виконаних робіт, наданих послуг за вказаним договором, на що відповідач постійно відмовляв через зайнятість, лікарняні, відрядження та відпустки виконавця. Фактично відповідач в односторонньому порядку вже розірвав договір про надання юридичних послуг, шляхом відмови в наданні послуг замовнику ТОВ «НВП-Вабос». 27.12.2018 року у офісі ТОВ «НВП-Вабос» у присутності бухгалтера-касира, комірника, вчителя дефектолога, директор товариства [PERSON] вручив [PERSON] повідомлення про розірвання цивільно-правового договору про надання юридичних послуг від 02.03.2018 року через неналежне виконання своїх обов`язків. Відповідач від підпису відмовився, про що складено акт від 27.12.2018 року. На підставі викладеного, позивач просить: ?розірвати цивільно - правовий договір про надання юридичних послуг від 02.03.2018 року, укладений між ТОВ «НВП-Вабос» та [PERSON] ?стягнути із відповідача на користь ТОВ «НВП -Вабос» збитки в сумі 70000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.05.2020 року відкрито спрощене провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач направив на адресу Деснянського районного суду м. Києва відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Вказавши, що позивач у своєму позові не посилається на докази, що підтверджують звернення позивача до відповідача з відповідною інформацією, документами, а відповідач отримавши документи, не надав відповідну юридичну послугу. Таким чином, твердження позивача, що директор ТОВ «НВП-Вабос» неодноразово просив відповідача надати ТОВ «НВП - Вабос» послуги у вигляді юридичної консультації щодо діяльності підприємства, а відповідач їх не надав є нічим іншим, ніж вигадкою. Крім того, при проведенні звірки розрахунків відповідача, з`ясувалося, що винагорода за договором виплачувалась із порушенням, оскільки винагорода по договору зараховувалася на картку за вирахуванням комісії в сумі 50,00 грн., а винагорода за березень, жовтень та грудень 2018 року позивачем не була перерахована. З січня 2019 року позивач в односторонньому порядку самоусунувся від виконання своїх договірних зобов`язань. Відповідач вимушений звернутися до Шевченківського районного суду м. Києва за захистом своїх прав, подавши позов про стягнення комісії та винагороди в сумі 50350,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2020 року у задоволенні позову відмовлено, проте вказане рішення оскаржено до Київського апеляційного суду. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач в судовому засіданні проти задоволенні позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити, з підстав, що викладені у відзиві. Вислухавши вступне слово представника позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до п. 4 ст. 1, ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що 02.03.2018 року між [PERSON] - Виконавець та ТОВ «НВП - Вабос» в особі директора [PERSON] - Замовник укладено цивільно - правовий договір про надання юридичних послуг (надалі Договір). Відповідно до умов п. 1.1. Договору Замовник доручає, а Виконавець бере на себе обов`язок надавати йому юридичну допомогу в обсязі і на умовах, що зазначені в цьому договорі. Пунктом п. 1.2. Договору передбачено, що сторони усвідомлюють, що даний Договір укладено відповідно до вимог цивільного законодавства, вони виключно керуються пр. виконання своїх договірних зобов`язань і на їх данні договірні стосунки не розповсюджуються трудове законодавство. Згідно п. 2.1. Договору Виконавець зобов`язується щомісячно надавати Замовнику необхідну правову допомогу з питань діяльності підприємства шляхом разових усних консультацій. Відповідно до п. 2.2. Договору Замовник зобов`язується своєчасно надавати (забезпечувати) виконавцю всі необхідні документи, які є у нього та інформацію, а в разі необхідності, спеціальну літературу, засоби оргтехніки, приміщення для виконання правової роботи передбаченої даним Договором. Пунктом 2.3. Договору передбачено, що Замовник усвідомлює, що виконавець вільний у обрані способу і часу надання правової допомоги (п.п.2.1., 2.8 Договору) і його діяльність ніким не контролюється. Строк надання названої договірної послуги Виконавцем визначається ним терміном необхідним для надання тої чи іншої одноразової консультації. Договірна винагорода (оплата) виконавцю здійснюється замовником помісячно не залежно від кількості консультацій. Відповідно до п. 2.6 Договору замовник-керівник підприємства усвідомлює, що усі спілкування (контакти) з Виконавцем виключно персональні. Згідно п. 2.8. Договору для виконання виконавцем окремих, додаткових доручень Замовника з питань правової допомоги, які потребують значних затрат часу, вивчення документів, представлення інтересів Замовника в судових та інших органах, перед громадянами, ФОП, складання проектів договорові, тощо укладаються між сторонами додаткові угоди. Пунктом 2.9. Договору передбачено, що сторони усвідомлюють, що цінова і кількісна фіксація кожної одноразової договірної консультації (послуги) не передбачена цивільним законодавством, а тому розмір, строк та порядок виплати Замовником Виконавцю винагороди цьому договору встановлюється цим Договором і додаткових підтверджень не потребує. Сторони у п. 3.1 Договору встановили , що винагорода (вартість договору) по цьому Договору (п.2.1 даного договору) не може становити менше 10000,00 грн. на руки щомісячно без врахування до цієї суми усіх податків і зборів, які , у зв`язку з цим розраховуються і сплачуються Замовником додаткової до цієї винагороди. Відповідно до п. 4.1 Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє безстроково. Згідно п. 4.2. Договір може бути розірваний за погодженням Сторін. За ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач у своїй позовній заяві вказує підставу розірвання Договору від 02.03.2018 року - неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків, передбачених умовами цивільно-правового договору про надання юридичних послуг. Разом з тим, письмові матеріали справи не містять, а представником позивача всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано суду доказів того, що Замовник - ТОВ «НВП-Вабос» код ЄДРПОУ 41977596, відповідно до п. 2.2 Договору звернувся до Замовника - [PERSON] , а останній всупереч п. 2.1. Договору відмовився або не надав необхідну правову допомогу з питань діяльності підприємства. Наданий стороною позивача акт від 27.12.2018 року та повідомлення про розірвання договору не є належним, допустимим, достовірним доказом не виконання відповідачем обов`язків відповідно до умов Договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача про розірвання договору не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено невиконання відповідачем умов Договору від 02.03.2018 року. Надані докази стороною відповідача (а.с.114-121, 124-139, 141, 143-151, 153-161, 163-164, 169, 171-172, 175-189) суд до уваги не приймає, оскільки надані документи стосуються підприємства ТОВ «НВП-Вабос», код ЄДРПОУ 19031998, в той час як позивач по справі ТОВ «НВП-Вабос» код ЄДРПОУ 41977596. Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь ТОВ «НВП -Вабос» збитки в сумі 70000,00 грн., суд приходить до наступного. Позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення збитків із відповідача посилається на положення ст.. 906 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про розірвання договору не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено невиконання відповідачем умов Договору від 02.03.2018 року, стороною позивача не було надано доказів в розумінні ст.. 906 ЦК України, а відтак відсутні підстави стягнення з відповідача на користь позивача збитки у сумі 70000,00 грн. З аналізу практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21.01.1999 в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» від 22.02.2007 в справі «Красуля проти Росії» від 05.05.2011 в справі «Ільяді проти Росії» від 28.10.2010 в справі «Трофимчук проти України» від 09.12.1994 в справі «Хіро Балані проти Іспанії» від 01.07.2003 в справі «Суомінен проти Фінляндії» від 07.06. 2008 в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії» свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється, зокрема, на цивільний, господарський процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed