Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач уточнивши позовні вимоги (а.с.2-3, 34-36) просить постановити судове рішення, яким: - визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладений 26 серпня 2015 року між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. по реєстру за № 4147 ; - у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку цієї квартири; - провести розподіл іншого спільного майна подружжя між ним та відповідачкою [PERSON], а саме виділити йому дві шафи, диван, сервант, книжну шафу на суму 2500 грн., пилосос на суму 300 грн., ковдру на суму 20 грн., 20 комплектів постільної білизни на суму 400 грн., 10 полотенець на суму 200 грн., килим розміром 2х2 метри на суму 500 грн. та визнати за ним право власності на це майно. При цьому позивач посилається на те, що він з відповідачкою [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі, їх шлюб було зареєстровано 10 вересня 1999 року у Республіці Болгарія. У 2006 році за спільні кошти вони з [PERSON] придбали квартиру , розташовану за адресою: [ADDRESS], яка є їх спільною сумісною з [PERSON] власністю, але договір купівлі - продажу квартири з його згоди був оформлений на ім'я відповідачки [PERSON] 26 серпня 2015 року відповідачка [PERSON] без його згоди продала цю квартиру своїй рідній сестрі [PERSON], що є порушенням його права власності на цю квартиру , оскільки йому належить 1/2 частка цієї квартири. Крім того, за час перебування у шлюбі вони з відповідачкою [PERSON] придбали інше майно, яке перелічено в його позовній заяві і яке є їх спільною сумісною з [PERSON] власністю. Розподілити це майно між собою в добровільному порядку вони з відповідачкою [PERSON] не можуть, тому він просить розподілити це майно в судовому порядку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Тащі Т.В. позов підтримали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, посилаючись на те, що квартира , розташована за адресою: [ADDRESS], була придбана нею у 2006 році за її власні кошти, які вона накопичувала протягом тривалого часу. Позивач будь - яких грошових коштів на придбання квартири не надавав , а також не приймав будь - якої участі на грошовими коштами , на працею в ремонті квартири. Ця квартира є її особистою власністю , тому вона на власний розсуд розпорядилася цією квартирою та продала її [PERSON] за договором купівлі - продажу від 26 серпня 2015 року. Відповідачка також пояснила, що меблі , пилосос, пральна машина та килим , про розподіл яких ставить питання позивач , були придбані нею у 1991 - 1992 роках , коли вони з позивачем не перебували у зареєстрованому шлюбі , оскільки їх шлюб було розірвано у 1990 році і на час придбання цього майна вони з [PERSON] проживали окремо. Все це майно було придбано за її власні кошти та є її особистою власністю. В той же час вона не заперечує, що дві ковдри, 20 комплектів постільної білизни , 20 полотенець є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю та не заперечує проти виділення позивачу половини цього майна . Також не заперечує проти виділення позивачу одного дивана. Відповідачка [PERSON] позов не визнала , посилаючись на те, що договір купівлі - продажу квартири , розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений 26 серпня 2015 року між нею та [PERSON] , є законним та підстав для визнання цього договору недійсним немає. Суд, заслухавши пояснення сторін , свідків, дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав . Судом встановлено, що у 1984 році було зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] і відповідачкою [PERSON] Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] [INFO]. Відповідачка [PERSON] мала також на утриманні сина від першого шлюбу [PERSON] [INFO]. Сторони проживали однією сім'єю спочатку у [ADDRESS] , а потім у [ADDRESS]. В зв'язку з тим , що між сторонами склалися погані стосунки , вони припинили спільне проживання та у 1990 році їх шлюб було розірвано. В період часу з 1990 року по 1999 роки сторони проживали окремо, спільне господарство не вели. Ці обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні позивача [PERSON], відповідачів [PERSON], [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] У 1999 році сторони примирилися, відповідачка [PERSON] з двома неповнолітніми дітьми - синами [PERSON] та [PERSON] приїхала у Республіку Болгарія, де позивач [PERSON] на той час проживав та працював. У Республіці Болгарія позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON] проживали однією сім'єю , вели спільне господарство, а 10 вересня 1999 року між ними було зареєстровано шлюб у м.Севлієво общини Севлієво область Габрово Республіки Болгарія , про що було складено актовий запис за № 0097 (а.с.5-6). У 2001 році позивач виїхав із Республіки Болгарія на заробітки до Італії, звідки надсилав своїй сім'ї грошові кошти на утримання. Під час відпустки позивач приїздив до своєї сім'ї. У 2005 році відповідачка [PERSON] також виїхала з Республіки Болгарія до Італії , де також влаштувалась на роботу. В Італії сторони проживали окремо , але підтримували подружні стосунки , надавали гроші на утримання дітей. Шлюб між сторонами до теперішнього часу не розірвано. За договором купівлі - продажу від 26 липня 2006 року відповідачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчений державним нотаріусом Болградської районної нотаріальної контори Одеської області по реєстру за № 3164 (а.с.76). Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 24, 25 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Оскільки судом встановлено, що спірна квартира була придбана під час перебування позивача [PERSON] і відповідачки [PERSON] в зареєстрованому шлюбі , за їх спільні кошти , ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя , в якій частки сторін є рівними. Посилання відповідачки [PERSON] на те, що квартира є її особистою власністю, оскільки вона придбана за її власні кошти , які вона накопичувала протягом тривалого часу , в тому числі ще до реєстрації шлюбу з позивачем , підтвердження в судовому засіданні не знайшло. Відповідачка [PERSON] посилалась на те, що квартира придбана нею за кошти , які вона заробила та накопила ще до реєстрації шлюбу з [PERSON] у 1984 році, та які вона зберігала у своєї рідної сестри [PERSON] , а також за кошти , які вона заробила особисто , працюючі в Болгарії та в Італії. Разом з тим в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила , що дійсно її сестра [PERSON] ще до реєстрації шлюбу з позивачем у 1984 році , заробила та накопила грошові кошти в сумі приблизно 35000 радянських рублів і ці гроші знаходились на зберіганні у неї - свідка [PERSON] Після реєстрації шлюбу у 1984 році [PERSON] разом з позивачем [PERSON] переїхали проживати в [ADDRESS]. Там [PERSON] тяжко захворіла , після чого [PERSON] розлучився з нею та залишив її з дітьми. Після розлучення [PERSON] проживала у гуртожитку з дітьми та забрала у неї - свідка свої грошові кошти в сумі 35000 радянських рублів, на які купила меблі. Решту грошей, але в якій саме сумі вона - свідок не знає, [PERSON] з її слів перевела у долари США. Саме на ці гроші , а також на гроші зароблені в Болгарії та в Італії [PERSON] придбала спірну квартиру в м.Болграді. Таки пояснення свідка [PERSON], а також аналогічні пояснення в судовому засіданні відповідачки [PERSON], свідка [PERSON] не можуть бути прийняті судом як доказ придбання спірної квартири відповідачкою [PERSON] за власні кошти, оскільки цим свідкам невідомо яка саме сума грошових коштів залишилась у відповідачки з 1984 року після покупки меблів та чи не були витрачені ці грошові кошти на інші цілі. Щодо коштів зароблених в Болгарії та Італії відповідачка [PERSON] належних доказів про те де саме вона працювала та яку суму грошових коштів заробила суду не надала. Позивач же надав докази про те, що в період часу з 2002 по 2011 рік він працював в Італії та заробив певну суму грошових коштів (а.с.88). Враховуючі , що на час придбання спірної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбу , підтримували подружні стосунки, проживали однією сім'єю, суд вважає доведеним той факт , що квартира була придбана сторонами за спільні сумісні кошти. Посилання відповідачки [PERSON] про те, що їх шлюб з [PERSON] був фіктивним , що фактично вони однією сім'єю не проживали та не вели спільне господарство спростовується дослідженими судом доказами. Факт спільного проживання позивача [PERSON] і відповідачки [PERSON] однією сім'єю в період часу з 1999 року по 2011 роки підтверджується поясненнями сторін в судовому засіданні. Так з пояснень і позивача, і відповідачки [PERSON] судом встановлено , що у Республіці Болгарії вони проживали разом в одній квартирі , вели спільне господарство, разом утримували дітей, відповідачка як господарка виконувала хатню роботу. Після виїзду позивача у 2001 році до Італії на заробітки , він звідти передавав гроші на утримання своєї сім'ї - відповідачки [PERSON] і дітей , на час відпустки приїздив до них у Республіку Болгарія, надавав грошові кошти на навчання сина [PERSON]. Після того як у 2005 році відповідачка також виїхала до Італії на заробітки , хоча [PERSON] і [PERSON] проживали окремо ( на різних квартирах) , що було пов'язано із специфікою їх роботи в іноземній державі, але продовжували підтримувати подружні стосунки, разом приїздили у відпустку до м.Болграда і проживали у спірній квартирі, [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON] , коли той захворів в Італії та знаходився у лікарні , а коли [PERSON] у 2011 році повернувся з Італії до м.Болграда , він став проживати зі згоди відповідачки [PERSON] у спірній квартирі. . Факт сумісного проживання [PERSON] і [PERSON] підтверджується також поясненнями допитаних судом свідків. Так свідок [PERSON] суду пояснила, що у 2006 році до неї звернулась [PERSON], сказала що хоче придбати в м.Болграді квартиру для своєї сім'ї - чоловіка та двох дітей , але у неї не вистачає грошей на трикімнатну квартиру , просила підшукати двокімнатну квартиру. Вона - свідок таку квартиру підшукала та [PERSON] її купила і зробила в цій квартирі ремонт. Ця квартира розташована в будинку [ADDRESS], де проживає і вона сама. Потім [PERSON] поїхала до Італії , де вона працювала. Періодично [PERSON] та її чоловік [PERSON] приїздили з Італії до м. Болграда та проживали разом у вказаній квартирі . А приблизно з 2012 року [PERSON] постійно проживає в цій квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що приблизно 10 років потому він зустрів на ринку м.Болграда [PERSON], яка йому розповіла, що вони з [PERSON] працюють за границею , що у м.Болграді вони купили квартиру . Йому також відомо , що протягом останніх трьох років [PERSON] проживає у цій квартирі в м.Болграді, а [PERSON] працює за межами України. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у 2006 році [PERSON] купила двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вона - свідок також проживає в цьому будинку, в тому ж під'їзді, в якому [PERSON] купила квартиру. Після купівлі квартири до м.Болграда приїхали чоловік [PERSON]- [PERSON] та їх син [PERSON]. Вони зробили в квартирі косметичний ремонт та завезли меблі. Наступного року [PERSON] зробила капітальний ремонт в квартирі , [PERSON] в цьому участі не приймав, він був за границею. У наступні роки [PERSON] та [PERSON] приїздили періодично до м. Болграда та проживали в цій квартирі, а останні три роки в квартирі постійно проживає [PERSON] Письмовими поясненнями сина сторін [PERSON] (а.с.86-87). Шлюб, який було зареєстровано між [PERSON] і [PERSON] 10 вересня 1999 року у Республіці Болгарія , не визнано у встановленому законом порядку недійсним. На теперішній час в провадженні Болградського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.121). За викладених обставин, оскільки відповідачка не надала належних доказів щодо придбання нею квартири за власні кошти, суд доходить висновку , що спірна квартира була придбана позивачем [PERSON] і відповідачкою [PERSON] за спільні сумісні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбу , а тому є спільною сумісною власністю подружжя. За договором купівлі - продажу від 26 серпня 2015 року відповідачка [PERSON] продала , а відповідачка [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. по реєстру за № 4174 (а.с.42-43). При укладенні договору відповідачка [PERSON] надала нотаріусу заяву про те, що вона не перебуває у шлюбі (а.с.56), а також надала свій паспорт громадянина України , в якому відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу (а.с.57-58). Відповідно до ст.. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки судом встановлено, що позивач не надавав письмової згоди на відчуження спірної квартири, яка їх спільною сумісною з [PERSON] власністю , суд вважає, що зміст договору купівлі - продажу квартири суперечить вимогам ст.. 65 СК України і відповідно до ст.. 203 ч.1 ЦК України є недійсним. За викладених обставин суд доходить висновку , що вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири підлягає задоволенню. Суд вважає за необхідне договір купівлі - продажу квартири визнати недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки [PERSON] на спірну квартиру , яка проведена на підставі цього договору, та в порядку поділу спільного набутого майна визнати за позивачем [PERSON] і відповідачкою [PERSON] право власності на цю квартиру в рівних частках. Згідно ст.. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд з власної ініціативи може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Позивач не заявляв вимогу про застосування наслідків недійсності правочину. Крім того позивач не є стороною оспорюваного договору. Тому суд не знаходить підстав для застосування при постановленні рішення в цій справі наслідків недійсності правочину у виді двосторонньої реституції. Вимога [PERSON] щодо розподілу іншого майна подружжя підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що меблі - набір для спальної кімнати - шафа, 4 тумбочки , два дивана, на суму 2500 грн., набір для гостинної кімнати - дві шафи, сервант, книжна шафа на суму 2500 грн. , пилосос на суму 300 грн., пральна машина на суму 500 грн., килим розміром 2х3 метри на суму 500 грн. , які перелічені позивачем в його позовній заяві, були придбані відповідачкою [PERSON] у 1991 - 1992 роках за власні кошти , після того як у 1990 році було розірвано шлюб між нею та [PERSON] та вони припинили спільне проживання. Це підтверджується поясненнями самої відповідачки [PERSON], поясненнями відповідачки [PERSON], свідків [PERSON] [PERSON], а також наданими відповідачкою [PERSON] документами про придбання цього майна (а.с.92-93, 109-112). Позивач [PERSON] не заперечував в судовому засіданні, що це майно дійсно було придбане [PERSON] після розірвання їх шлюбу у 1990 році. Посилання позивача на те, що це майно відповідачка [PERSON] придбала за гроші , виручені від продажу товару, який вони з нею купили за спільні кошти , підтвердження в судовому засіданні не знайшло, доказів про це позивач суду не надав. Тому суд вважає, що це майно розподілу між сторонами не підлягає , оскільки є особистою власністю відповідачки [PERSON] Враховуючи, що відповідачка не заперечує проти виділення позивачу із спільно набутого майна - ковдри на суму 200 грн., 10 комплектів постільної білизни на суму 200 грн., 10 полотенець на суму 200 грн., а також не заперечує проти виділення позивачу одного дивана , який сторони оцінили на суму 100 грн., не заперечує , що це майно є їх спільною сумісною з позивачем власністю, суд вважає за можливе в порядку поділу спільного майна подружжя виділити позивачу це майно, визнавши за позивачем право власності на це майно. Другу половину цього майна в порядку його поділу між подружжям суд вважає за необхідне виділити відповідачці [PERSON], визнавши за нею право власності на це майно. Вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 1000 грн. підлягає задоволенню. За змістом ст.. 79 ч.1,3 п.2, 84 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат , пов'язаних з розглядом справи; до витрат , пов'язаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст.. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Правову допомогу позивачу при розгляді цієї справи надавала адвокат Тащі Т.В., з якою позивачем укладено договір про надання правової допомоги (а.с.9,69,70). Згідно квитанції від 01 лютого 2015 року позивачем сплачено адвокату Тащі Т.В. за надання правової допомоги в цій справі 1000 грн. (а.с.113). Представник позивача - адвокат Тащі Т.В. безпосередньо приймала участь у судових засіданнях при розгляді цієї справи : 07 жовтня 2015 року з 10.11 до 10.14 години, 22 жовтня 2015 року з 10.17 до 13.33 години , 10 листопада 2015 року з 10.10 до 11.01 години, 16 листопада 2015 року з 13.24 до 13.47 години, а всього 04 години 33 хвилини або 273 хвилини. Також адвокат Тащі Т.В. складала позовну заяву (а.с.2-3) та заяву про уточнення позовних вимог (а.с.34-36). На момент ухвалення рішення суду в цій справі мінімальний розмір заробітної плати складає 1218 грн. 40% від мінімальної заробітної плати складає 487 грн. 20 коп. Відтак граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за участь представника відповідача в судових засіданнях при розгляді цієї справи складає: 487.20 грн. : 60 хвилин х 273 хвилин = 2216 грн. 76 коп. Таким чином сума витрат позивача на правову допомогу не перевищує встановленого законом граничного розміру та підлягає стягненню на його користь з відповідачки. Крім того з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню також понесені ним судові витрати у виді судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. (а.с.1).

Outcome: partial