Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач у грудні 2016 р. звернувся до суду зі вказаним позовом, просить стягнути з відповідача на його користь 40 905,00 грн. та витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 624,00 грн., посилаючись на те, що 25.12.2013 р. він надав відповідачу грошові кошти в сумі 35 000,00 грн., про факт отримання яких відповідач надав розписку. Відповідач зобов'язувався повернути позичені кошти разом із комісією за їх користування в строк до 01.02.2014 р. Проте у зазначений час відповідач не виконав у повному обсязі свої зобов'язання, здійснивши 03.03.2014 р. лише 1 платіж на суму 1000,00 грн. Таким чином, частково повернуто суму позики в розмірі 1000,00 грн., залишилась невиплаченою сума позики в розмірі 34 000,00 грн.. Враховуючи, що договором позики встановлено розмір плати за користування позикою, яка становила 10% за місяць, відповідачу за період із 01.01.2014 р. по 01.02.2014 р. нараховано 3 500,00 грн.. У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання відповідач повинен сплатити суму боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми, розмір яких за період із 02.02.2014 р. по 22.12.2016 р. становить 3 405,00 грн.. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про вручення рекомендованого листа, повторно у судове засідання не з'явився, заперечень проти позову не надав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи - докази: розрахунок суми процентів за користування позикою станом на 09.01.2016 р.; розрахунок суми трьох відсотків річних станом на 22.12.2016 р.; оригінал розписки (а.с.15), судом встановлені такі обставини, що мають значення для вирішення справи та відповідні їм правовідносини. Так, 25.12.2013 р. між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу 35 000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути до 01.02.2014 р. Строк повного виконання настав 02.02.2014 р.. Проте у зазначений час відповідач не виконав у повному обсязі свої зобов'язання, здійснивши лише 1 платіж на суму 1 000,00 грн. на банківську картку позивача 03.03.2014 р. (виписка з банківської картки від 20.12.2016 р., а.с. 7). Таким чином, частково повернуто суму позики в розмірі 1 000,00 грн., залишилась невиплаченою сума позики в розмірі 34 000,00 грн.. В подальшому відповідачем борг не виплачувався. Враховуючи, що договором позики встановлено розмір плати за користування позикою у розмірі 10% процентів від суми позики відповідачу за період із 01.01.2014 р. по 01.02.2014 р. нараховані відсотки за позикою на суму 3 500,00 грн.. У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання відповідач повинен також сплатити суму боргу з урахуванням трьох відсотки річних від простроченої суми. Сума 3% річних за період із 01.02.2014 р. по 01.02.2016 р. становить 3 405,00 грн.. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. ч. 1, 3 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики не визначений розмір процентів. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові № 6-36цс14 від 02.07.2014 р.). Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, надані позивачем, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України докази, вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст. 58, 59 ЦПК України і вони свідчать про порушення відповідачем обов'язку по поверненню своєчасно суми позики та необхідність стягнення судом суми за позовом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 624,00 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору при подачі позову. На підставі викладеного, ст. ст. 525, 526, 530, 610, 684, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: approved