Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «СОЦКОМ БАНК» (далі за текстом - ПАТ «КБ «СКБ») звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення суми заборгованості за Договорами банківського (карткового) рахунку та обслуговування кредитної картки № 103/02-РР#1096 від 14.05 2008 року (далі за текстом - Договір № 1) та № 103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року (далі за текстом - Договір № 2) в сумі 1913211,92 гривень та витрат по сплаті судового збору в розмірі 3219,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вказані договори були укладені між ПАТ «КБ «СКБ» та [PERSON], згідно з якими ПАТ «КБ «СКБ» відкрило [PERSON] карткові рахунки та видало їй банківські платіжні картки. Згідно з п. 14.1.1. Додаткової угоди № 2 від 21.05.2008 року до Договору № 1 [PERSON] було встановлено овердрафт з загальним лімітом 41800,00 доларів США. Згідно з п. 14.1.1. Додаткової угоди № 1 від 26.06.2008 року до Договору № 2 [PERSON] було встановлено овердрафт з загальним лімітом 170000,00 гривень. Позивач свій обов'язок у відповідності з вищевказаними кредитними Договорами виконав у повному обсязі, а саме: позичальнику було надано овердрафт з загальним лімітом 41800,00 доларів США та 170000,00 гривень відповідно. Відповідач отримала та використала грошові кошти на задоволення власних потреб. Відповідно до Договору № 1 сторони дійшли згоди про те, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами складає 24,00% річних. Відповідно до Договору № 2 сторони дійшли згоди про те, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами складає 26,00% річних. Відповідач не виконала своїх зобов'язань щодо своєчасної сплати нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, чим порушила умови виконання укладених договорів. Станом на 10.01.2012 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 1363774,33 гривень - за Договором № 103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року та 549437,59 гривень - за Договором № 103/02-РР#1096 від 14.05 2008 року, а всього 1913211,92 гривень. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] вказану суму заборгованості за Договорами банківського (карткового) рахунку та обслуговування кредитної картки та сплачений судовий збір у сумі 3219,00 гривень. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, у справі є довіреність про право представлення її інтересів у суді [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судове засідання також не з'явився, надав до суду заяву про розгляду справи за його відсутності. Позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у наданих ним запереченнях, в яких зазначив, що виходячи з умов договорів від 14.04.2008 року та від 26.06.2008 року, на його думку, надання позивачем грошових коштів відповідачеві [PERSON] на відкриті карткові рахунки є споживчим кредитуванням. Вважає умови договорів несправедливими, оскільки вони суперечать принципу добросовісності, та їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вважає несправедливими, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором (понад 50% вартості продукції), що передбачено п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, за Договором від 14.05.2008 року встановлена по сплаті споживачем банку сума компенсації в розмірі 887427,69 гривень за пенею, та за Договором від 26.06.2008 року - у розмірі 354189,76 гривень за пенею, на думку представника відповідача, є непропорційно великою за невиконання відповідачем зобов'язань за договором, оскільки перевищує 50% вартості наданої продукції зі споживчого кредитування. Посилаючись на ч. 3 ст. 551 ЦК України, зазначив, що розмір нарахованої Банком пені за Договором № 1 та Договором № 2 не може перевищувати, відповідно, 243173,32 гривень та 97623,92 гривень. Також вважає, що вимоги про стягнення пені, нарахованої в період з 26.06.2008 року по 26.06.2009 року в сумі 354189,76 гривень та з 21.05.2008 року по 21.05.2009 року в сумі 887427,69 гривень не підлягають задоволенню у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Приймаючи до уваги ст. 257 ЦК України, вважає, що заявлені до стягнення нараховані проценти в період з 30.10.2008 року по 29.04.2009 року в сумі 5552,12 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.01.2012 року складає 44360,33 гривень, не підлягають задоволенню у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Окрім того, зазначив, що Постановою НБУ № 371 від 20.10.2011 року з 21.10.2011 року відкликано банківську ліцензію Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «СОЦКОМ БАНК». Таким чином, нарахування процентів за Договором від 26.06.2008 року за період з 21.10.2011 року у сумі 8047 гривень та за Договором від 14.05.2008 року за період з 21.10.2008 року у сумі 1838,05 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.01.2012 року складає 14685,65 гривень, вважає безпідставним. Просив відмовити у стягненні з [PERSON] заборгованості у сумі 1325107,79 гривень. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.05.2008 року та 26.06.2008 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «СОЦКОМ БАНК» та [PERSON] були укладені Договори на відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки фізичної особи № 103/02-РР#1096 та № 103/02-РР#2855 відповідно, за якими ПАТ «КБ «СКБ» відкрив [PERSON] карткові рахунки № 26258000003726 та 26258000007238, відповідно, та видав банківські платіжні картки. 21.05.2008 року між ПАТ «КБ «СКБ» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 2 до договору на відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки фізичної особи № 103/02-РР#1096 від 14.05.2008 року, якою у пункті 14.1.1. встановлено загальний ліміт овердрафту по картрахунку у розмірі 41800,00 доларів США. 26.06.2008 року між ПАТ «КБ «СКБ» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до договору на відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки фізичної особи № 103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року, якою у пункті 14.1.1. встановлено загальний ліміт овердрафту по картрахунку у розмірі 170000,00 гривень. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивач виконав умови обох договорів та видав відповідачеві грошовий кредит. За договором №103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року відповідач отримав грошові кошти в сумі 150000,00 грн., а за договором №103/02-РР#1096 від 14.05.2008 року 37000,00 доларів США. Пунктами 14.1.3 договорів встановлена плата за користування овердрафтом: за договором №103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року - плата складає 26% річних, а за №103/02-РР#1096 від 14.05.2008 року - плата складає 24% річних. Згідно пункту 3.6. обох договорів Банк щомісячно здійснює нарахування відсотків на залишки коштів по Картрахунку клієнта, використовуючи метод факт/факт (фактична кількість днів у місяці та у році) в розмірі, передбаченому Тарифами. Пунктами 14.1.5., 14.1.6. додаткової угоди до обох договорів встановлено, що за користування овердрафтом за нарахованими відсотками боржник має вносити обов'язковий щомісячний платіж до 10 числа. Списання відсотків за користування овердрафтом здійснюється щомісячно, у передостанній робочий день звітного місяця. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимогам Цивільного Кодексу України. Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ні підставі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, відповідно до ст. 1048 ЦК України, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч 1. ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач належним чином не виконав взятих на себе грошових зобов'язань за договорами №103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року та №103/02-РР#1096 від 14.05.2008 року, порушив строки погашення щомісячних кредитних зобов'язань, не здійснив остаточне погашення овердрафту, внаслідок чого станом на теперішній час утворилась заборгованість по договору №103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року в сумі 549437 грн. 59 коп., яка складається з заборгованості по картковому рахунку у розмірі 194076,58 грн., заборгованість за відсотками за овердрафт у розмірі 1171,25 грн., та заборгованість по пені у розмірі 354189,76 грн. Заборгованість по договору №103/02-РР#1096 від 14.05.2008 року в сумі 1363774,33 грн., яка складається з заборгованості по картковому рахунку у розмірі 480782,30 грн., заборгованість за відсотками за овердрафт у розмірі 2 628,96 грн., та заборгованість по пені у розмірі 877427,69 грн. Враховуючи те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором кредиту не виконав та не надав доказів повного та своєчасного погашення кредитних зобов'язань перед позивачем, суд вважає заявлені вимоги позивача обґрунтованими. Надаючи оцінку запереченням відповідача щодо неправомірності заявлених позивачем сум неустойки та невідповідності умов договору нормам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» через їх несправедливість та зменшення їх до 50% вартості наданої продукції зі споживчого кредитування, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1, 2, 3, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому згідно ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Системний аналізу наведених норм свідчить, що в цивільному законодавстві розрізняються два способи визнання правочинів недійсними: перший - в силу закону правочин визнається недійсним (нікчемним) та його недійсність в судовому порядку не вимагається, а другий - якщо недійсність правочину прямо не передбачена законом, але одна із сторін заперечує правомірність його умов, то в такому випадку такий правочин є дійсним до тих пір доки протилежне не буде визнано судом за позовом заінтересованої сторони, яка оскаржує його дійсність. Обставина недійсності правочину на яку посилається відповідач, а саме несправедливість окремої умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, тобто встановлення на думку відповідача завищеної суми пені, не є прямо передбаченою законом, яка надає йому статус нікчемного за законом, а лише є можливою підставою для визнання договору або окремих його частин недійсними. Проте доказів визнання в судовому порядку обох договорів або їх частин відповідачем до суду не представлено, у зв'язку з цим підстав для їх незастосування та зменшення до 50% у суду немає, а відтак встановлений в обох договорах розмір пені за порушення обов'язкового щомісячного платежу за нарахованими відсотками має застосовуватися в спірних правовідносинах в повному обсязі. Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 551 КЦ України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В пункті 27 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. Як установлено судом, пунктом 14.1.9. додаткових угод № 1 до обох договорів передбачено, що за порушення обов'язкового щомісячного платежу за нарахованими відсотками сплачується пеня в розмірі 0,5% в день за кожний день прострочки, починаючи з 11 числа поточного місяця від загальної суми заборгованості за овердрафтом. Заявлений в позові розмір пені за договором №103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року становить 354189,76 грн., при цьому заборгованість по тілу кредиту та відсотках за користування ним складають 194076,58 грн., що майже вдвічі менше від нарахованої суми пені, а розмір пені за договором №103/02-РР#1096 від 14.05.2008 року становить 877427,69 грн., при цьому сума заборгованості по тілу кредиту та відсотках за користування ним складають 480 782,30 грн., що також майже вдвічі менше від нарахованої суми пені. Тобто судом встановлено, що заявлений в позові розмір неустойки значно перевищує розмір основної суми заборгованості та відповідно розмір завданих у зв'язку із цим збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Приймаючи до уваги встановлені обставини та наведені положення суд вважає законним та можливими застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України та зменшити заявлений розмір неустойки по договору №103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року з суми в 354189,76 грн. до розміру 105184,32 грн. та за договором №103/02-РР#1096 від 14.05.2008 року з суми в 877427,69 грн., до розміру 474154,08 грн. Подібні висновки також були висловлені Верховним Судом України в постанові від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14, які згідно зі ст. 360 ЦПК України є обов'язковими для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З урахуванням зменшених сум пені заборгованість по договору №103/02-РР#2855 від 26.06.2008 року становить 960500,72 грн., та за договором №103/02-РР#1096 від 14.05.2008 року - 300432,15 грн., що підлягає стягненню на користь позивача. Крім того, суд вважає, що не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення неустойки, який встановлено в один рік. Оскільки, з наданих позивачем розрахунків вбачається, що ним була нарахована неустойка за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в період за один рік, який передує дню звернення з позовом до суду, що відповідає положенням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, зокрема, про застосування строку позовної давності для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з задоволенням позову, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачені ним судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 3219,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial