Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач у травні 2017 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання правочинну недійсним, визнання права власності на автомобіль, витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначив, що приблизно у травні 2012 року на підставі довідки-рахунку від 03.05.2012 року він придбав легковий автомобіль універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131), обєм двигуна 2457, колір Сірий, державний номер [NUMBER] за 20 000 доларів США, який оформили у ВРЕВ м. Донецька УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області на його сина [PERSON], який є відповідачем по справі. Сталося так через те, що угода купівлі-продажу автомобіля відбувалася терміново, а всіх необхідних документів у нього, зокрема паспорту громадянина України, на той момент при собі не було. Придбаним автомобілем фактично користується він сам, оскільки син не має навиків та досвіду керування, а з червня 2015 року цей автомобіль знаходиться у м. Києві. На теперішній час є необхідність продати автомобіль, натомість відповідач відмовляється надати йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та довіреність на продаж автомобіля. Вважає, що право власності на автомобіль належить йому. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати правочин щодо купівлі-продажу автомобіля Універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131, обєм двигуна 2457, колір Сірий), державний номер [NUMBER], в частині визнання особи-покупця [PERSON] недійсним та зробити переведення права покупця на вказаний автомобіль на [PERSON]; визнати право власності на автомобіль за [PERSON]; витребувати автомобіль з чужого незаконного володіння. Позивач, допитаний у судовому засіданні у відповідності до вимог ст. 62 ЦПК України в судовому засіданні підтвердив доводи, викладені ним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та ухвалити рішення згідно чинного законодавства. Крім того, зазначив, що дійсно гроші на купівлю автомобіля були надані його батьком, у 2015 році у м. Донецьку бойовики «ДНР» у нього забрали особисті речі та Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, вважав, що автомобіль потрібен сім,ї та не має наміру його продавати. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву, в якій підтвердила всі зазначені в позовній заяві обставини, просить розглянути справу без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, судом встановлено наступне. В обґрунтування позовних вимог в частині визнання правочину купівлі-продажу автомобіля недійсним, позивач посилався на те, що він фактично придбав легковий автомобіль універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131), обєм двигуна 2457, колір Сірий, державний номер [NUMBER], оскільки сплатив за даний автомобіль 20 000 доларів США, але у звязку із відсутністю необхідних документів, автомобіль було оформлено у ВРЕВ м. Донецька УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області на його сина [PERSON]. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія САК № 741227 від 3 травня 2012 року, що зареєстровано (оформлено) 03.05.2012 року у ВРЕВ № 3 м. Донецька УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області, право власності на автомобіль: Універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131, обєм двигуна 2457, колір Сірий), державний номер [NUMBER], оформлено на [PERSON] Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, підставою набуття права власності на автомобіль [PERSON] була довідка-рахунок від 03.05.2012 року, яку позивачем не було надано суду у якості доказу. Разом з тим, враховуючи дану обставину, суд дійшов висновку, що сином позивача [PERSON] було фактично укладено удаваний правочин, тобто правочин, який вчинено з метою приховати інший правочин договір купівлі-продажу автомобіля. Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, в даному випадку правочин придбання транспортного засобу на підставі довідки-рахунку приховує правочин купівлі-продажу цього автомобіля. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд повинен винести рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу. З огляду на викладене вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі. На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний такий, що прикриває перший правочин. Так, [PERSON] фактично укладено договір- купівлі продажу автомобіля Універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131, обєм двигуна 2457, колір Сірий), державний номер [NUMBER]. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 638 ЦК України угода вважається укладеною якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Частиною 1 ст. 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~\~зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Разом з тим, позивачем не доведено наявності таких підстав, які мали бути підставою для визнання правочину недійсним або нікчемним. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] зазначав, що у 2015 року у нього було викрадено Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, але позивачем не надано суду доказів, що на час розгляду справи транспортних засіб залишається зареєстрований за відповідачем по справі. Таким чином, позивачем також не доведено, що його син [PERSON] є належним відповідачем по справі. Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що за фактом крадіжки Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, мало місце звернення до правоохоронних органів для відповідного реагування, та наслідки такого звернення. Суд звертає увагу, що позивач по справі не є стороною правочину, а тому не може приховувати укладення іншої угоди, зокрема угоди купівлі-продажу транспортного засобі. Крім того, до участі у справі позивач не заявляв клопотань про залучення відчужувача в угоді, а тому суд позбавлений можливості зясувати його волевиявлення щодо укладення даного правочину. Що стосується позовної вимоги щодо переведення права покупця, суд враховує вимоги ст. 362 ЦК України, та зазначає, що дана норма може бути застосована у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників, та в такому випадку будь-який співвласник має право пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, в частині визнання правочину недійсним та переведення права покупця на позивача, не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. Що стосується позовної вимоги позивача в частині визнання права власності на транспортний засіб, суд враховує наступне. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зокрема правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивач в обґрунтування позову в цій частині, посилався на те, що він фактично є власником транспортного засобу та позбавлений можливості здійснити продаж транспортного засобу. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався як на підставу своїх вимог, а саме: того, що саме він набув право власності на спірний автомобіль. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за ним права власності на автомобіль універсал марки «Subaru», модель «Forester», 2007 року випуску (номер шасі JF1SG9LT58G148131), обєм двигуна 2457, колір Сірий, державний номер [NUMBER] є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині витребування майна з чужого незаконного заволодіння, також задоволенню не підлягає, оскільки вона є похідною від позовних вимог про визнання правочину недійсним та визнання права власності на майно. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed