Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

Позивач у березні 2014 року звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов'язати відповідача [PERSON] знести самовільно прибудований тамбур до квартири [ADDRESS] та стягнути з неї судові витрати. На підтвердження своїх вимог позивач вказувала, що вона є власницею квартири [ADDRESS] а відповідач - власницею сусідньої квартири [ADDRESS] У грудні 2013 року відповідачка без її згоди виконала перепланування коридору загального користування даного житлового будинку за рахунок влаштування цегляної перегородки, а саме збудувала тамбур до своєї квартири. У січні 2014 року вона звернулася до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області з проханням знесення [PERSON] незаконно збудованого тамбуру, але їй повідомили, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради листом від 23 січня 2014 року повідомила її, що [PERSON] направлено письмові повідомлення про надання нею дозвільних документів та зафіксований факт спорудженні перегородки - тамбуру при вході до квартири [NUMBER]. При зверненні до КП «ЖЕО № 2» повторно у лютому 2014 року з приводу самовільного спорудження тамбуру їй було рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримувала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач, яка змінила прізвище на «Литвин», заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що тамбур побудований нею з дозволу сусідів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, встановив наступне. Судом встановлено та не заперечується що сторони по справі є сусідами: позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житлове приміщення від 22.06.1993 року, а відповідач [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] Відповідач не заперечує проти того, що вона дійсно побудувала перед своєю квартирою тамбур. Мешканці сусідніх квартир [NUMBER] [PERSON] та [PERSON], квартири [NUMBER] [PERSON], квартири [NUMBER] [PERSON] письмово не заперечували проти здійснення [PERSON] добудови до квартири[NUMBER] у вигляді тамбуру (копія письмової згоди наявна в матеріалах справи). Стороною відповідача надано довідку з КП «ЖЕО» № 2, відповідно до якої останнє не заперечувало проти перепланування квартири [ADDRESS] за умови, що такі дії не несуть порушення норм діючих законодавчих, нормативно-правових актів та дотримання будівельних норм. Вказаний доказ не може бути прийняти судом до уваги та покладений в основу доказування, оскільки не стосується предмету спору; не стосується переобладнання приміщення загального користування одним із співвласників. Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності ті інших речових прав» розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Позивач вказувала, що відповідач без її згоди здійснила перепланування коридору загального користування (допоміжного приміщення), встановивши перегородку, чим збільшила свою житлову площу. Разом з тим, позивачем не зазначено та не наведено доказів того, яким чином відповідач порушила її право на користування спільним майном (допоміжним приміщенням). Слід зазначити, що вчинене відповідачем перепланування з метою покрашення умов користування не свідчить про набуття відповідачем на дану частину допоміжного приміщення права власності, не позбавляє позивача права володіння ним. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник спільного майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування спільним майном. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом не встановлено, а стороною позивача не доведено, яким саме чином відповідач порушив його права щодо користування спільним допоміжним приміщенням. З матеріалів справи судом встановлено, що наявність переобладнання (цегляної перегородки) не порушує жодні права позивача, в тому числі і права на користування майном, належним їй на праві приватної власності, і права володіння та користування спільним допоміжним приміщенням. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності ті інших речових прав» застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані ( ст. ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed