Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач у жовтні 2016 року звернулась до відповідачів з заявленим позовом, в якому просив, визнати [PERSON] (який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON]), [PERSON], [PERSON]такими, що втратили права користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, однак у ній не проживають, особистих речей відповідача у квартирі не має, витрати по утриманню квартири не несуть, тому позивач просить суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник Позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено позивач є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 25.05.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С.М., зареєстрованого в реєстрі № 2791. Позивач звертаючись до суду з заявленим позовом вказує, що Відповідачі зареєстровані за даною адресою, однак фактичноз травня 2015 року не проживають, що підтверджується актами обстеження від 15 червня 2015 року №52, від 07вересня 2015 року №121, від27 вересня 2016 року №9, довідкою від 26 вересня 2016 року №7, виданими об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Княжий Затон 16-В». При цьому фактичне місце проживання чи перебування відповідачів позивачу не відоме, однак, відповідач 1 є власником 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Звертаючись до суду з заявленим позовом позивач вказує, що відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, однак у ній не проживають, особистих речей відповідача у квартирі не має, витрати по утриманню квартири не несуть, тому позивач просить суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивачі є власниками квартири, вони мають право, відповідно до положень ст.391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від особи, яка перешкоджає їм користуватися та розпоряджатися їх майном - квартирою. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Водночас відповідачами у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved