Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 11 793,63 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 10 серпня 2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратими коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п.2.1.1.5.7 Договору. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконала у зв`язку з чим станом на 27 грудня 2017 року має заборгованість у розмірі 11793,63 грн., яка складається з наступного: 826,40 грн. - відсотки за користування кредитом; 10435,80 грн. - пеня; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 537,79 грн. - штраф (процентна складова). Просили стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11793,63 грн. та судові витрати по справі. 15 березня 2018 року через канцелярію суду відповідач [PERSON] подала до суду заяву щодо застосування строків позовної давності де зазначила, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Дія картки закінчилась в жовтні 2011 року. Позовна давність за зверненням до суду за даним кредитним договором закінчилась, тому просить відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України застосувати строк позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», та відмовити в позові. Відповідно до відзиву на заяву щодо застосування строків позовної давності, який надійшов до суду 18.05.2018, представник позивача зазначив, що строки позовної давності не сплили, відповідачем дійсно були вчинені дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком, а саме: відповідач неодноразово здійснювала погашення заборгованості, останній платіж було здійснено 26 травня 2015 року, що підтверджується випискою з рахунку, позивач звернувся до суду з даним позовом в січні 2018 року, тобто до спливу строку позовної давності. Просить відмовити відповідачу в заяві щодо застосування строків позовної давності. В судовому засіданні представник позивача Попович С.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та зазначив, що останній платіж відповідач [PERSON] вносила 26.05.2015, тому позовна давність за зверненням до суду за даним кредитним договором не закінчилась. Просить позовні вимоги задовільнити в повному обсязі Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та закінчення строків позовної давності і зазначив, що дійсно відповідач отримувала даний кредит, кредит нею було сплачено, тіло кредиту погашено, тому строк позовної давності по даних нарахуваннях слід застосувати один рік. Крім того, вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими, оскільки умови договору відповідачу були незрозумілі. Враховуючи позицію Верховного Суду викладену у постанові від 3 липня 2019 року та Резолюцію Генеральної асамблеї ООН №39/248, прийняту 9 квітня 1985 року, у позові слід відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності, приходить до наступного. Згідно умов укладеного договору №б/н від 10 серпня 2010 року [PERSON] отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та погодила, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір (а.с.7,8,9-23). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.257, ч.1 ст.259 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України, спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про застосування неустойки (штрафу, пені). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 10.08.2010 року, станом на 27.12.2017 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 11 793,63 грн., в тому числі: 826,40 грн. - нараховані відсотки; 10435,80 грн. - нарахована пеня; 1037,79 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 6). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2891цс16 від 08.11.2017, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. В судовому засіданні втановлено, що відповідач [PERSON] дійсно отримувала кредит 10.08.2010 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Послідовно 19.05.2011, 13.10.2014 та 04.09.2015 відповідач отримувала картки, термін дії останньої картки 09/18 (а.с.90). Випискою з банку по рахунку [PERSON] за період з 01.08.2010 по 24.12.2018 встановлено, що упродовж вказаного періоду [PERSON] знімала грошові кошти з картки та перідично поповнювала рахунок, останні поповнення здійснені 27.02.2015 в сумі 240,00 грн., 26.05.2018 в сумі 250 грн. (а.с.88), що свідчить про те, що відповідачем до вказаної дати вчиняла активні дії, які свідчать про визнання заявленого боргу позивачем та підтверджує дані того, що за домовленістю сторін позовна давність збільшувалась. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після сплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в поному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. За вказаних обставин, не заслуговує на увагу суду твердження представника відповідача, що термін дії кредитної карти закінчився у жовтні 2011 року. Крім того, не заслуговує на увагу суду посилання представника відповідача на правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 3 липня 2019 року та Резолюцію Генеральної асамблеї ООН №39/248, оскільки користуючись кредитною карткою упродовж з 19.05.2011 по 26.05.2015 років, відповідач жодного разу не звернулася до позивача з приводу роз`яснення нібито незрозумілих умов договору. Розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано. Водночас, вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості по пені в сумі 10435,80 грн. та штрафах в сумі 1037,79 грн., суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). В силу вимог ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищезазначене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно - правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-2003цс15, постанова від 21 жовтня 2015 року. При вирішенні питання щодо вибору виду неустойки, що слід застосувати до відповідача, суд керується вимогами загальних засад цивільного законодавства, закріплених у нормі п.6 ч.1 ст.3 ЦК України справедливості та розумності. Тому, виходячи із наведеного, в задоволенні вимог про стягнення пені слід відмовити, та застосувати до відповідача за прострочення платежів неустойку у виді штрафів. Стягненню з відповідача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, підлягають документально підтверджені судові витрати позивача в справі у сумі 278,57 грн., оскільки позовні вимоги задоволені судом на 15,81 %. Аналізуючи зібрані по справі докази та правові норми, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору №б/н від 10.08.2010 року в розмірі 1 864,19 гривень та судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 278,57 гривень.

Outcome: partial