Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

Позивач у вересні 2020 року звернулась до Дарницького районного суду м.Києва з вказаним позовом до відповідача про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі. В обґрунтування позову вказує, що сторони перебували у шлюбі з 28 жовтня 1993 року по 12 серпня 2014 року. В подальшому шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх синів. Вказує, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем [PERSON] , за особисті, власні кошти та гроші батьків була придбана 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу вказаної квартири посвідчений приватним нотаріусом Степаненко В.Д. 30 грудня 2003 року та зареєстрований у Київському міському БТІ 12.01.2004 року за № 907. 14.09.2017 року у зв`язку зі смертю батька позивача, який був співвласником вищенаведеної квартири, Одинадцятою державною нотаріальною конторою позивачу видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири, про що до оригіналу договору купівлі-продажу квартири була внесена відповідна інформація. Таким чином з 14.09.2017 року позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вищенаведена квартира була придбана батьком та нею за кошти, які вони отримали в той же день від продажу іншої квартири, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , і яка, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 30.03.1994 р. належала батьку - [PERSON] , матері - [PERSON] , позивачу та її братові - [PERSON] в рівних долях. З договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] , житлова площа якої була 40,80 кв.м., вбачається, що її продаж здійснено за 23 000 грн. 30.12.2003 року. Таким чином, кожний співвласник квартири [ADDRESS] отримав від продажу 23000/4= 5750 грн. Квартира [ADDRESS] має житлову площу 18 кв.м. та коштувала 15000. Для купівлі 1/2 квартири [ADDRESS] позивачу не вистачало грошових коштів в розмірі 1750 грн., які їй подарувала мати. Позивач вказує, що з договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] випливає, що їх підписання сторонами відбувалося одночасно, тобто в один і той же день, в одному і тому ж місці та посвідчено одним нотаріусом, що в свою чергу додатково підтверджує, що частина коштів витрачених на придбання 1/2 частини квартири [ADDRESS] мали статус особистих, а частина подарована батьками, а тому не може бути спільним майном подружжя. 04.07.2020 року на адресу реєстрації місця проживання відповідача було направлено повідомлення про необхідність з`явитися на 12.00 год. 13.07.2020 року до приватного нотаріуса Пальота Г.Ю. за адресою м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 33/34, оф.1 для надання дозволу на продаж квартири [ADDRESS] . Однак, відповідач після отримання вказаного листа до нотаріуса не з`явився, про причини неявки не повідомив, а через синів усно передав, що дозволу на продаж квартири він не надасть. Враховуючи вище викладене позивач просила суд визнати Ѕ частину квартири [ADDRESS] , придбаною [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) за договором купівлі-продажу від 30.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Степаненко В.Д. та зареєстрованого у Київському міському БТІ 12.01.2004 року за реєстровим №907, особистою приватною власністю [PERSON] та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 25.09.2020 р. передано справу за підсудністю до Оболонського районного суду м.Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи головуючим у справі визначено суддю Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 15.12.2020 року було відкрито загальне позовне провадження. Позивач з представником в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про розгляд справи судом повідомлявся належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі відповідача. Вислухавши пояснення позивача з представником, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом встановлено, що 28.10.1993 сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 817. (а.с.11) 03.10.2009 року позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] . (а.с.23). 12.08.2014 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . (а.с.12) 30.12.2003 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д., предметом договору якого є квартира [ADDRESS] , загальною площею 39,00 кв.м., в тому числі житловою площею 18,00 кв.м, вартістю 15 000 грн. 00 коп. Згідно п.1 вищевказаного Договору покупці купили вищенаведену квартиру в рівних долях кожний. (а.с.19). [INFO] [PERSON] помер. 14.09.2017 року державним нотаріусом Одинадцятої державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. позивачу видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . (а.с.27) Як зазначає [PERSON] у позові, придбання вищевказаної квартири стало можливим, в зв`язку із продажем 30.12.2003 року квартири за адресою: [ADDRESS] , яка, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, видане Відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 30.03.1994 р. належала їй, батьку - [PERSON] , матері - [PERSON] , та її братові - [PERSON] в рівних долях, що підтверджується наявним в матеріалах справи Договором купівлі-продажу квартири від 30.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д. (а.с.18) Згідно п.3 вищенаведеного Договору, вартість квартири [ADDRESS] становила 23 100 грн. Позивач вказує, що продаж квартири [ADDRESS] та придбання квартири [ADDRESS] відбулось в один день 30.12.2003 року та оформлено одним і тим самим нотаріусом. Позивач зазначала, що грошові кошти в розмірі 1750 грн. їй подарувала мати на придбання квартири, а решту вона отримала від продажу свої частики у квартирі [ADDRESS] . Вбачається, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки 1/2 частина спірної квартири позивачем була придбана за особисті кошти, то вона не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю. Враховуючи вище викладене та беручи до уваги, що відповідач належними та допустимими доказами не спростував вимоги позивача, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що 1/2 частина спірної квартири є особистим її майном, незважаючи на той факт, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі у зв`язку з цим суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий в сумі 2492 грн. 10 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved