Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Юрченко В.О. звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь [PERSON] матеріальні збитки у сумі 92690,00 грн. та судові витрати. В обгрунтування позову вказав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.11.2017 по автодорозі Канів-Чигирин-Кременчук з під`їздом до с. Суботів Чигиринського району Черкаської області на відстані 3 км від знаку 5.45 «населений пункт» м. Чигирин у напряму с. Суботів Чигиринського району Черкаської області за участю транспортного засобу ВАЗ 211120, номерний знак [NUMBER] , та транспортного засобу ЗАЗ DEWOO Т13110, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , завдано майнової шкоди [PERSON] (пошкоджено автомобіль ВАЗ 211120, що належить останньому на праві власності). Відповідно до вироку Чигиринського районного суду Черкаської області від 14.11.2018 [PERSON] визнано винною за ч. 1 ст. 286 КК України (у вищезазначеній ДТП), яке вступило в законну силу 17.12.2018. З метою відшкодування збитків [PERSON] звернувся до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі ПАТ «НАСК «Оранта»), який на момент ДТП був страховиком [PERSON] , однак отримав відмову у зв`язку з тим, що заяву про виплату страхового відшкодування не подано впродовж одного року з моменту ДТП (лист ПАТ «НАСК «Оранта» від 26.01.2019). 20.02.2019 направлена вимога [PERSON] про відшкодування збитків (отримана 26.02.2019), яка залишена без відповіді. Відповідно до висновку експерта від 21.08.2018 № 4/594 вартість матеріального збитку станом на момент ДТП становить 92690 грн. Вважає відмову ПАТ «НАСК «Оранта» у виплаті страхового відшкодування протиправною, оскільки з повідомленням про вчинення ДТП, [PERSON] звернувся вчасно, а із заявою про виплату страхового відшкодування не мав можливості звернутися вчасно, оскільки вирок суду був поставлений та набрав чинності через 1 рік 1 місяць 15 днів після вказаної ДТП і, відповідно, до 17.12.2018 не було встановлено винну особу. Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі №756/12292/14-ц: «… особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності…». Тобто, якщо суд прийде до висновку, що збитки позивачу має сплатити [PERSON] , а не ПАТ «НАСК «Оранта», то після такої сплати [PERSON] має право звернутися до свого страховика за договором страхування з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених позивачу та, відповідно, стягнення таких коштів. Ухвалою судді від 04.04.2019 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 38-39). Представником відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» подано відзив на позовну заяву, в якому, у порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач пропустив річний строк на звернення із заявою про страхове відшкодування з моменту настання ДТП, у зв`язку із чим на підставі підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» йому відмовлено у здійснення виплати страхового відшкодування (а.с. 53-55). Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому вказав, що позивач пропустив строк звернення до страховика з поважних причин, оскільки відповідач [PERSON] не була винною в ДТП поки рішення суду не набрало законної сили, і відповідно позивач не звертався до страховика поки вирок суду щодо неї не набрав законної сили, а звернувся після набрання вироком суду законної сили - через один день 19.12.2018. Крім того, страховиком не вчинено дій необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування, передбачених пунктами 34.1, 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 61-62). Ухвалою суду від 18.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 94-95). Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 137). У судовому засіданні, яке відбулося 14.08.2019, представник позивача позовні вимоги підтримав з обгрунтувань, зазначених у позові. Пояснив, що на даний час автомобіль не відремонтований, відповідачем [PERSON] матеріальні збитки не відшкодовувалися. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що діяла відповідно до чинного законодавства, а саме: у встановлений законом термін звернулася до страхової компанії з повідомленням про ДТП, надала усі відомі їй дані відносно себе та позивача для подальшого відшкодування виплат. Вважає, що страхова компанія вчинила недобросовісно щодо здійснення відшкодування, а також, не виконані обов`язки, передбачені ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Представник відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» - Панкова І.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, з підстав, зазначених у відзиві на позов. Крім того, вказала, що відшкодування збитків страховою компанією солідарно з [PERSON] не можливе, оскільки безпосередньо страховою компанією збитків позивачу завдано не було. Просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженню, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Судом встановлено, що вироком Чигиринського районного суду Черкаської області від 14.11.2018 визнано винною [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначено їй покарання у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн., що становить двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, без позбавлення права керування транспортними засобами. Вирок набрав законної сили 17.12.2018 (а.с. 4-6). Згідно вказаного вироку, 12.11.2017 приблизно 16 год. 18 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем ЗАЗ - DEWOO Т 13110, реєстраційний номер [NUMBER] , та рухаючись по автодорозі сполученням Канів-Чигирин-Кременчук, з під`їздом до с. Суботів Чигиринського району Черкаської області, на відстані 3 км від дорожнього знаку 5.45 «населений пункт» м. Чигирин у напряму с. Суботів Чигиринського району Черкаської області, в порушення вимог п. 2.3 б, п. 10.1, п. 16.13 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, тобто рухаючись по головній дорозі та змінюючи напрямок руху ліворуч на другорядну дорогу, була неуважною, не стежила за дорожньою обстановкою, не надала перевагу в русі та допустила зіткнення з автомобілем ВАЗ 211120, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку по головній дорозі. Унаслідок вказаної пригоди пасажир автомобіля ЗАЗ - DEWOO Т 13110, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] та пасажир автомобіля ВАЗ 211120, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я та легкі тілесні ушкодження. Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником транспортного засобу ЗАЗ-DAEWOO, реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] (а.с. 143). Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником транспортного засобу ВАЗ-211120, реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] (а.с. 26). На момент ДТП (12.11.2017) цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» відповідно до поліса № АК/6465697 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.10.2017; страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 100 000 грн., франшиза - 510 грн.; строк дії з 23.10.2017 до 22.10.2018 (а.с. 142). 19.12.2018 [PERSON] подано до ПАТ «НАСК «Оранта» повідомлення про ДТП, що мало місце 12.11.2017 у період часу 16:18 год. на автодорозі сполученням Канів-Чигирин-Кременчук з під`їздом до с. Суботів; страхувальником ПАТ «НАСК «Оранта» є [PERSON] згідно договору страхування серія АК № 6465697, строком дії з 23.10.2017 по 22.10.2018, транспортний засіб ЗАЗ Т-13110, реєстраційний номер [NUMBER] , та заяву про страхове відшкодування (а.с. 56-57). Аналогічне повідомлення про ДТП ПАТ «НАСК «Оранта» подано 14.11.2017 [PERSON] (а.с. 132-133). У відповідь на заяву [PERSON] . ПАТ «НАСК «Оранта» повідомило, що не має правових підстав для здійснення виплати страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб ВАЗ 211120, реєстраційний номер [NUMBER] , оскільки, відповідно до ст. 37.1 та 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. ДТП сталася 12.11.2017, а з письмовою заявою про страхове відшкодування до ПАТ «НАСК «Оранта» [PERSON] звернувся лише 19.12.2018 (а.с. 27). 20.02.2019 адвокат Юрченко В.О. в інтересах [PERSON] звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою про відшкодування збитків у розмірі 92690 грн., завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.11.2017 за її участі, яка вручена останній 26.02.2019. Однак, відповіді не отримав (а.с. 28-31). Згідно з положеннями статті 11 ЦК України, заподіяна внаслідок ДТП шкода, зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків. У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування. Тобто, право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань виникає за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків. При цьому, закріплюючи у положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом позивач звернувся із заявою про страхове відшкодування лише 19.12.2018, тобто з пропуском строку, встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.10.2018 у справі № 753/5293/16-ц, строк, зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є присічним і поновленню не підлягає. Та обставина, що винну у ДТП особу встановлено судовим рішенням (вироком) лише 14.11.2018, не дає підстав для висновку, що позивач отримав статус потерпілої особи з моменту визнання судом винною особою водія іншого автомобіля (відповідача у справі [PERSON] ). Крім того, відповідно до пункту 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку про здійснення страхового відшкодування припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Позивач, як власник пошкодженого автомобіля, мав право на звернення до ПАТ «НАСК «Оранта» у визначений законом строк (впродовж одного року з моменту ДТП) з відповідною заявою, тобто до прийняття рішення у кримінальній справі, проте таким правом не скористався, і встановлення вироком суду особи винуватої у ДТП, не може впливати на волевиявлення потерпілого (позивача) для звернення із відповідною заявою до страховика. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] виконала вимоги ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та протягом трьох робочих днів з дня настання ДТП надала страховику письмове повідомлення про ДТП, яке зареєстровано 14.11.2017 за № 3 (а.с. 132-133). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач ПАТ «НАСК «Оранта» не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю відповідача [PERSON] . Щодо солідарної відповідальності відповідачів, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1190 ЦК України, солідарну відповідальність перед потерпілим несуть особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди. Також, судом враховуються норми ст. 541 ЦК України, за змістом яких солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. При цьому, суд виходить з того, що наведені вище норми чинного законодавства України, які регламентують порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП не передбачають солідарного обов`язку винної особи, страховика та страхувальника щодо відшкодування такої шкоди, завданої майну потерпілого, що узгоджується із правовим висновком, викладеним в Постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 308/3162/15-ц від 20.06.2018. У зв`язку з чим, заявлені вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів збитків, завданих внаслідок ДТП, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України. Разом з тим, ст. 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Як вбачається із матеріалів справи, на момент ДТП (12.11.2017) цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» відповідно до поліса № АК/6465697 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.10.2017; страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 100 000 грн., франшиза - 510 грн.; строк дії з 23.10.2017 до 22.10.2018 (а.с. 142). Відповідач [PERSON] не оспорює своєї вини у вчиненні ДТП та завданні матеріального збитку позивачу. У відповідності до положень ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно висновку експерта від 21.08.2018 № 4/594, що складений на підставі постанови від 16.07.2018 про призначення судової автотоварознавчої експертизи, винесеної старшим слідчим в ОВС, майором поліції Демиденком В.А. , ринкова вартість автомобіля «ВАЗ-211120», номерний знак [NUMBER] , перед ДТП, тобто, станом на 12.11.2017, могла складати 92690 грн.; вартість матеріального збитку, з технічної точки зору, який причинений автомобілю «ВАЗ - 211120», номерний знак [NUMBER] , внаслідок пошкодження даного транспортного засобу під час ДТП 12.11.2017, могла складати 92690 грн. (а.с. 7-25). Таким чином, розмір заявленої шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика. Однак, у страховика ПАТ «НАСК «Оранта», у відповідності до вимог п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, оскільки позивачем подано заяву про страхове відшкодування по закінченню встановленого законом строку. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 79 ЦПК України), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК України). Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Наданий позивачем висновок експерта від 21.08.2018 № 4/594 на переконання суду не є належним доказом в контексті позовних вимог, оскільки містять не чіткий висновок, а припущення, зокрема, що ринкова вартість автомобіля «ВАЗ-211120», номерний знак [NUMBER] , перед ДТП, тобто, станом на 12.11.2017, могла складати 92690 грн.; вартість матеріального збитку, з технічної точки зору, який причинений автомобілю «ВАЗ - 211120», номерний знак [NUMBER] , внаслідок пошкодження даного транспортного засобу під час ДТП 12.11.2017, могла складати 92690 грн. Тобто, експерт ототожнив вартість відновлювального ремонту з ринковою вартістю транспортного засобу і висловив своє припущення щодо ринкової вартості автомобіля і його ремонту. Отже, зазначений вище висновок експерта є припущенням і не містить чітко вказаної суми завданих збитків, а тому суд не може взяти його до уваги як належний та допустимий доказ. Інших доказів на підтвердження вартості завданого збитку (шкоди) позивачем суду не надано, клопотань про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу, призначення додаткової або повторної експертизи, сторона позивача не заявляла. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Таким приписам кореспондуються положення ч. 7 ст. 81 ЦПК України, згідно яких суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, понесені судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed