Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, який обґрунтовує наступним. З відповідачем [PERSON] позивач перебував у шлюбі з 08.08.2014 р. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Соло»янського районного суду м. Києва від 04.04.2016 року шлюб було розірвано. 18.06.2015 р. родина оформила право власності на житло - трикімнатну квартиру [ADDRESS], договір купівлі-продажу за згодою позивача було оформлено на дружину - [PERSON] Після розірвання шлюбу сторони так і не погодили варіант поділу спільного майна, а тому позивач вирішив звернутися до суду з метою здійснення такого поділу. Зважаючи на викладене представник позивача просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, житлова площа квартири 43,10 кв. м., загальна площа 60,20 кв. м.; за [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, житлова площа квартири 43,10 кв. м., загальна площа 60,20 кв. м. 30.08.2017 р. по справі було ухвалено заочне рішення, яким позов [PERSON] було задоволено. 06.02.2018 р. задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.08.2017 р. скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. [PERSON] не погоджуючись з вимогами [PERSON], а тому її представник подав зустрічний позов про визнання права власності. Просив визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] з наступних підстав. Грошові кошти, які були витрачені на купівлі майна - спірної квартири це грошові кошти отримані [PERSON] від своєї матері [PERSON] за договором позики 18.06.2015 р. Договір укладався на суму 70 000,00 доларів США, та 35 000,00 з яких було витрачена на придбання квартири. [PERSON] не мав можливості приймати участь у купівлі майна, тому [PERSON] вказує на те, що квартира придбана на її особисті кошти. Зважаючи на пре»явлення зустрічного позову в судовому засіданні 02.04.2018 р. вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на положення ст. 193 ЦПК України. Від представника [PERSON] надійшов відзив на позов. Представником зазначено, що відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON], з огляду на джерело коштів, витрачених на придбання спірного майна. Також вказано на те, що від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з матір»ю. Дитина перебуває під наглядом фахівця у зв»язку із захворюванням. На даний час дитина приймає медикаментозну терапію та регулярно відвідує психолога . За рекомендацією фахівця проходить нейропсихологічну корекцію і терапію в центрі психологічної допомоги «Рівновага». Зазначене, витрати, які здійснює [PERSON] на лікування сина є підставою для принаймні збільшення її частки у квартирі. Також надійшов відзив і на зустрічний позов від представника [PERSON] Представник зазначив, що договір купівлі - продажу спірного майна містить в собі твердження покупця, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі і чоловік надав згоду на придбання квартири, укладання та підписання договору. Крім того, про договір позики не зазначалось у заяві про перегляд заочного рішення - така заява подана з підстав, що суд з огляду на малолітню дитину мав би відійти від рівності часток у спільній власності. Подана ж розписка - складена датою, коли відбувався судовий розгляд, що свідчить про її штучний характер. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав вимоги первісного позову, просив задовольнити. Зустрічний позов, просив залишити без задоволення. [PERSON], її представник підтримали вимоги зустрічного позову, який просили задовольнити в повному обсязі, відмовивши при цьому у задоволенні первісного. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню частково, в той час як в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2014 року. Від шлюбу сторони, і це підтверджується копією свідоцтва про народження, що його видано відділом реєстрації актів цивільного стану Солом»янського районного управління юстиції у м. Києві, мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 04.10.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Також встановлено, що сторонами у під час перебування шлюбі було придбано трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 60,20 кв.м, жилою - 43,10 кв.м, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 18.06.2015 р., що його посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О. Як свідчить долучена до матеріалів справи копія договору купівлі - продажу, покупцем квартири виступила [PERSON] За домовленості сторін, як свідчить договір, продаж квартири здійснено за 841 785 грн. 00 коп. За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Представник [PERSON] зазначає, що майно є спільним сумісним. А тому підляже поділу, відповідно до вимог закону. Представник [PERSON] зазначив, що право власності на квартиру має бути визнано за позивачем за зустрічним позовом, так як грошові кошти на придбання спірного майна було отримано останньою від своєї матері [PERSON], як продала свою квартиру і уклала донькою договір позики. Позивач за зустрічним позовом [PERSON], яка була допитана в якості свідка, повідомила, що [PERSON] 18.06.2015 року здійснила продаж належної їй квартири [ADDRESS] за суму 534 000,00 грн. і ці кошти позичила на придбання квартири по [ADDRESS] Грошові кошти було передано за договором саме позивачу [PERSON], про що свідчить розписка, копія якої долучена до матеріалів справи. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Верховний Суд в своїй постанові від 07.11.2018 у справі № 405/2391/15-ц зазначив наступне. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так позивач за зустрічним позовом зазначає, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру є її особистими грошима, оскільки вони були отримані за договором позики. За договором позики, відповідно до ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладання договору позики позивачем за зустрічним позовом надано копію розписки змісту якої свідчить: [PERSON] зобов»язується у строк до 01.01.2018 року повернути [PERSON] суму у розмірі 70 000,00 доларів США, які отримала в борг від неї 18.06.2015 р. для придбання своєї квартири за адресою: [ADDRESS], за вирахуванням повернутих на сьогоднішній день 3 100,00 доларів США. Дата складання розписки - 23.09.2017 р. Підпис - позивача за зустрічним позовом [PERSON] Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як вже зазначалось, позивач за зустрічним позовом була допитана в якості свідка під час розгляду справи по суті та підтвердила укладання угоди. Під час підготовчого засідання було задоволено клопотання представника [PERSON] по допит в якості свідка [PERSON]. Свідок, який викликався в судове засідання належним чином, для надання пояснень не з»явився, причини неможливості неявки в судове зсідання або підстав для відмови у дачі пояснень не надав. Ініціатор заяви про виклик свідка не наполягав на потроєному виклику свідка в судове засідання, застосування до нього заходів примусу та ухвалити рішення на підставі наданих доказів, які є достатніми для прийняття рішення по суті справи. Відповідно до приписів ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначалось розписка надана [PERSON] на підтвердження вимог зустрічного позову містить дату її складання - 03.09.2017 р., в той час як за твердженнями сторони позивача за зустрічним позовом договір позики був укладеним 18.06.2015 р. Також стороною позивача надано копію договору купівлі - продажу квартири від 18.06.2015 р. з якого вбачається, що [PERSON] здійснила продаж належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] за суму у розмірі 534 000,00 грн. Наданий до матеріалів справи документ не містить підпису другої сторони зобов»язання - [PERSON] Також друга сторона зобов»язання, яка мала надати свої пояснення в якості свідка, не прибула за викликом суду. Сторона позивача за зустрічним позовом просила суд ухвалити рішення на підставі наявних доказів. З іншого боку, суд має зважити на ту обставину, що під час укладання договору купівлі - продажу квартири [PERSON] надавав згоду на її придбання, укладання та підписання відповідного договору, ціна якого становила 841 785,00 грн., що значно перевищує суму у розмірі 534 000,00 грн. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, як це визначено ч. 1 ст. 81 ЦПК України. При цьому за приписами ч.ч. 5,6м ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що наданий [PERSON] докази того, що спірне майно придбано за її особисті кошти не може бути розцінений як достатній для висновку про те, що спірна квартира є особистою власністю позивача за зустрічним позовом, що зумовлює задоволення заявлених вимог. З огляду на зазначене зустрічний позов не підлягає задоволенню. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З іншого боку, під час вирішення питання по суті заявлених вимог [PERSON] суд має виходити з приписів ч. 2 ст. 70 СК України - при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Як встановлено в судовому засіданні від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] р. який проживає разом із матір»ю після розірвання шлюбу з чоловіком. Також як свідчать матеріали справи, і це не заперечувалось в судовому засіданні представником [PERSON], дитині сторін встановлено діагноз, який потребує, додаткових умов для облаштування її життя та розвитку, значних витрат на лікування, щодо надає підстави для збільшення частки в спільному сумісному майні сторін - квартир [ADDRESS] З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. За ч.ч. 2,5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що в порядку розподілу майна, яке є неподільною річчю, що не заперечувалось сторонами, має бути визнано право власності на 1/3 частину квартири за [PERSON], 2/3 частини квартири за [PERSON] За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial