Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Представник [PERSON]-[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про: визнання дій протиправними щодо надання кредиту йому, як резиденту України, в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою в іншими резидентами України на території України; визнання бездіяльності щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку-за тим, що позичальник використав отриману в ньому валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнання недійсним договору про надання кредиту №113410000 від 29 травня 2008 р. між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»; визнання недійсним договору поруки №207692 від 29 травня 2008 р. між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк». При цьому, посилається на те, що 29.05.2008 р. між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №113410000 на термін до 29 травня 2018 р., у відповідності до якого позивач мав отримати грошові кошти в іноземній валюті в сумі 90000 доларів США. Вказана сума кредиту дорівнювала еквіваленту 435600 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору. На виконання зобов'язань позичальника між банком і [PERSON] укладено договір поруки №207692 від 29 травня 2008 року. Кредитний договір є незаконним з огляду на положення ст.ст. 3, 5 п.4 п.п. «г» Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» №15-93 від 1993 р., бо не дозволяється використання на території України іноземної валюти, як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, тобто існує незаконність надання таких кредитів саме для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України, як це мало місце в даному випадку. Позичальник стверджує, що уклав спірний договір, маючи на увазі інші умови договору, ніж ті, що в ньому викладені, та які саме і роблять його недійсним. Насправді він мав на увазі, що фактично отримує в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України-гривню, а іноземна валюта в цих угодах була не грошима-засобом платежу, а лише засобом обміну на гривню, так би собі цінними паперами, які він міг використати лише для обміну її на гривню. Відповідач, будучи ліцензованою банківською установою, не міг не знати про цю обставину. При укладанні договорів його представники запевнили позичальника, що він має обміняти отриману валюту на гривні, та отримає тоді ту суму в гривні, що йому і була потрібна та яка була зазначена в кредитному договорі. Працівники банку переконали позичальника, що гривня та іноземна валюта мають стабільне цінове співвідношення, пославшись на те, що курс валюти до гривні суттєво не змінювався майже 5 років. Відповідачем, у порушення вимог ст. 348 ГК України, ст. 1056 ЦК України не здійснено контролю за цільовим використанням кредитних коштів, за тим, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України, що кваліфікується як бездіяльність банку в цьому питанні. Вказане вище свідчить про те, що банком введено в оману позичальника щодо правової природи спірного договору та про дійсні права та обов'язки сторін. Банк, стверджуючи, що він надав позивачу кредит саме в іноземній валюті для розрахунків нею на території України, сам визнає, що надав позичальнику не споживчий кредит, і навіть не кредит, як такий, а щось інше, що є наданням послуг неналежної якості, що не узгоджується з Законом України «Про захист прав споживачів». Тому, відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України кредитний договір є недійсним, оскільки суперечить закону. Договір поруки є недійсним в силу недійсності кредитного договору у відповідності до правил ст. 548 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представники відповідача позов не визнали, мотивуючи тим, що згідно діючого законодавства України надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної із сторін кредитного договору. Сторони кредитного договору, які є сторонами по справі, на добровільних засадах визначили усі його умови, в тому числі й щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати процентів за кредит. Укладаючи оспорюваний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Підписанням договору про надання кредиту від 29.05.2008 р. позичальник погодився, що отримав свій примірник договору і перед його укладенням кредитор надав у письмовій формі та у повному обсязі передбачену чинним законодавством інформацію щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту. Право банку на надання кредитів в іноземній валюті узгоджується із Законом України «Про банки і банківську діяльність». Представник притягнутих до участі в справі в якості співвідповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрборг» проти задоволення позову заперечує, пояснивши, що вказані товариства ніякого відношення не мають до укладання кредитного договору та договору поруки, а діють на підставі укладених договорів відступлення та факторингу на стадії виконання рішення суду у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду про стягнення з позичальника та поручителя заборгованих кредитних коштів по кредитному договору. Третя особа [PERSON] повторно в судове засівання не з'явилась, про час, місце слухання справи повідомлялась, тому суд, враховуючи думку представників сторін, матеріали та обставини справи, вважає за можливе розглянути без її участі справу. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 29.05.2008 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» і [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №113410000 на термін до 29.05.2018 р., у відповідності до якого [PERSON] отримала грошові кошти в іноземній валюті в сумі 90000 доларів США, і вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 436500 грн. за курсом Національного банку України на день укладення цього договору. В порядку забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між банком та [PERSON] був укладений договір поруки №207692 від 29.05.2008 р., відповідно до якого поручитель зобов'язалась перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11353410000 від 29.05.2008 р., укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 12.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, за умовами якого всі права та обов'язки за кредитним договором про надання споживчого кредиту №11353410000 від 29.05.2008 р., укладеним між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», перейшли від ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» (а.с.8-12, 70-83). Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідач виконав всі зобов'язання по договірним відносинам з позичальником [PERSON] щодо видачі кредиту, надавши обумовлені договором грошові кошти вказаній особі у повному обсязі, проти чого не заперечував у судовому засіданні представник позивача. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Тобто, Основний Закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно ст. 192 ЦК України грошовими коштами є грошова одиниця України-гривня, як законним засобом платежу, а також іноземна валюта, яка використовується у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти-гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Отже, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно ст. 47 ч.2 п.1 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також здійснювати операції та угоди з валютними цінностями. Згідно ст. 198 ч.2 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Згідно ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний Банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п.п. «в», «г» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Відповідно до п.2 ч. 6 Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України, від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб-резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам-резидентам. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 р. (зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 21.08.2001 р. за №730/5921), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями, операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами, ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках, інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог п.п. «в» п.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних валютних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому, в даному випадку наявність у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного Банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Національним Банком України відповідачу по справі 24.12.2001 р. було надано банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та пунктами 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», і письмовий дозвіл №75-2 від 9.11.2002 р. на здійснення банківських операцій, в тому операцій з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в іноземній валюті, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність», про що заявили в судовому засіданні представники відповідача, проти чого не заперечував і представник позивача, отже відповідач по справі мав право виконувати операції з валютними цінностями, в тому числі й надавати кредит фізичній особі, в даному випадку, [PERSON], у доларах США. Згідно встановлених судом обставин та правовідносин між сторонами, АКІБ «УкрСиббанк» і [PERSON] уклали договір на отримання останньою саме валютного кредиту, що не заперечувалось представниками сторін при розгляді справи. [PERSON] мала право на отримання доларового споживчого кредиту в від банку, що нею і було зроблено. Волевиявлення сторін по справі було вільним, без примусу, ризики з отриманням кредиту [PERSON] приймались без всяких умов. [PERSON] при укладанні кредитного договору та отриманні грошових коштів в іноземній валюті вимог щодо зміни визначення валюти кредитування, порядку та строків сплати кредиту до банку не пред'являла. Вказані умови є суттєвими і оговорені в самому договорі, форма та зміст договору відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що [PERSON] свідомо звернулася до банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті, при цьому мала право вибору та була вільна в його укладенні, у разі незгоди з умовами договору могла його не укладати, але натомість позичальник підписала його і підтвердила, що розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і вважає справедливими по відношенню до нього, як це вбачається з умов договору та заяви-анкети позичальника на отримання кредиту. Суд вважає безпідставними посилання представника позивача на порушення відповідачем у своїх діях по видачі кредиту в іноземній валюті норм Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.94-97). Так, згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, або виконанням обов'язків найманого працівника. Послуга-діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Споживчий кредит-це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ч.1 ст. 11 вищевказаного Закону України між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», абзацем 16 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовується питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність»-щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Положення частин 4-11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, достроково повернути споживчий кредит, не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору, бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями ст. 1056-1 ЦК України, ч.4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом. Крім того, суд вважає, що само по собі зростання чи коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору, бо позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Не доведено представником позивача та не встановлено судом, що відповідач порушив положення ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.8 Правил надання банками України інформації позивачу по справі як споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Кредитний договір підписаний його сторонами без зауважень, без застережень. Відповідно до ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, яка забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Як вбачається з тексту оспорюваного договору про надання кредиту, в ньому викладені всі істотні умови, у тому числі погашення кредиту, сплати відсотків, обов'язки та права позичальника та банка, відповідальність сторін, в тому числі у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договором. Крім того, з п.10.13. договору вбачається, що споживач засвідчив, що перед укладенням договору він отримав від банку інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика вважається нечесною, якщо вводить споживача в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Представником позивача не наведено жодних обставин, стосовно яких [PERSON] введено у оману при укладенні договору, а також стосовно яких її вибір був несвідомим. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. З тексту укладеного кредитного договору вбачається, що такі умови договором передбачено, відтак жодних підстав вважати, що при його укладенні [PERSON] введено в оману та приховано інформацію про продукцію (кредит), внаслідок чого її вибір був несвідомим-відсутні. Тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання дій відповідача протиправними щодо надання кредиту в іноземній валюті для здійснення розрахунків на території України та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, укладеного 29.05.2008 р. Не приймає суд як належні позовні вимоги представника позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, оскільки з тексту оспорюваного договору вбачається, що [PERSON] отримала кредитні кошти на поточні потреби, без їх зазначення. Умови договору не містять посилань на те, що позичальник повинен використати отримані ним кошти на розрахунки з іншими резидентами України. Доказів того, що отримані кредитні кошти були витрачені на розрахунки з іншими резидентами України представником позивача суду не надано. При вирішенні спору суд діє відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України щодо доведеності обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог, та наданих у підтвердження цьому доказів. Оскільки не визнається недійсним кредитний договір, відповідно до ст. 548 ЦК України не підлягає визнанню недійсним договір поруки №207692 від 29.05.2008 р., який на момент його укладення співвідносився з укладеним договором про надання споживчого кредиту від 29.05.2008 р. і відповідав вимогам закону. Суд приймає до уваги при вирішенні питання про відмову у позові, що договір про надання споживчого кредиту оспорює не позичальник [PERSON], яка є його стороною, а поручитель [PERSON], яка не є стороною даного договору тобто, суб'єктом спірних правовідносин, що випливають з умов договору про надання споживчого кредиту. Крім того, суд при вирішенні спору по суті згідно ст.ст. 14, 61 ЦПК України враховує наявність рішення Святошинського райсуду м. Києва від 21.10.2010 р., що набрало законної сили, яким, зокрема, було задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі, еквівалентній 104862, 10 доларів США (а.с.98-102). Отже, підстав задовольняти позовні вимоги не має. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України витрати по справі, понесені судом, слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed