Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

позивач через свого представника адвоката Посікіру Р.Р., що діє на підставі ордеру серії ВС №1073161 від 5 травня 2021 року, звернувся до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису від 20 січня 2021 року №9086, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем, а також стягнення з відповідача на його користь судових витрат. Позов мотивує тим, що 13 червня 2018 року між ТОВ «Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та [PERSON] укладено договір позики № 7593433. 27 серпня 2018 року ТОВ «Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» відступило усі права та обов`язків за договором позики ТОВ «Оптіма Факторинг» на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 27082018. 20 січня 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №9086, за яким на користь ТОВ «Оптіма Факторинг» з позивача стягнуто 16255,95 грн. При вчиненні зазначеної нотаріальної дії приватний нотаріус керувався ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Стягнення заборгованості виконавчим написом проводиться за період з 17 жовтня 2018 року по 6 січня 2021 року. Позивач вважає, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент його вчинення. Так відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 1, п.п. 1.1 глави 16 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. При вчиненні оспорюваної нотаріальної дії, приватний нотаріус посилається на п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року №1172. Водночас, 22 лютого 2017 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/20084/14 було визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині зокрема, якою до переліку таких було віднесено кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. 1 листопада 2017 року Вищим адміністративним судом України вище зазначену постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 було залишено без змін. Зазначена постанова апеляційного суду набула законної сили з моменту проголошення 22 лютого 2017 року, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із відносин за договорами позики. До цього, станом на дату вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса 20 січня 2021 року, чинне законодавство не передбачало умов та підстав для вчинення виконавчого напису при поданні договору позики, викладеного в простій письмовій формі. Приватний нотаріус вчинив виконавчий напис на підставі норми п. 2 вищенаведеного Переліку, який рішенням суду визнано незаконною та нечинною, учинення виконавчого напису на підставі нотаріально непосвідчених письмових договорів чинним законодавством станом на 20 січня 2021 року також не передбачалось. Відтак позивач вважає, що у момент вчинення оспорюваного виконавчого напису були відсутні правові підстави для його вчинення. Окрім того, розмір заборгованості, визначений відповідачем у заяві про вчинення виконавчого напису, на думку позивача не є безспірним. Зокрема позивача не було повідомлено про звернення з заявою про вчинення виконавчого напису. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання стягувачем письмової вимоги до боржника про усунення порушень. Учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Із документів, наданих позивачу для ознайомлення органом державної виконавчої служби, вбачається, що відповідач для вчинення виконавчого напису подав приватному нотаріусу лише не підписаний сторонами договір позики, викладений у простій письмовій формі, без подання будь-яких претензій чи повідомлень-вимог про попередження боржника про заборгованість, умови та порядок її погашення із доказами направлення та вручення позивачу таких документів. Таким чином, відповідач не надіслав письмової вимоги до боржника про усунення порушень, що свідчить про відсутність безспірності заборгованості при вчиненні такого виконавчого напису. Також відповідач на думку позивача незаконно нарахував проценти за користування позиковими коштами після завершення строку кредитування. Відповідно до п. 1.3. зазначеного вище договору позики, «строк позики» - кількість календарних днів, на які надається позика, та такий спливав 18 липня 2018 року. Відповідно до додатку №1 до договору позики, термін позики 35 днів, дата платежу - 18 липня 2018 року, сума позики 4350 грн., нарахований процент 1218 грн., сума до сплати 5568 грн. При цьому стягнення за виконавчим написом проводилось за період з 17 жовтня 2018 року по 6 січня 2021 року, протягом якого відповідачем нараховано прострочену заборгованість по процентах у розмірі 11905,95 гривень, хоча відповідач за даний період не мав права нараховувати відсотки за ст. 1048 ЦК України. Позивач вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, та вказує, що дане твердження відповідає правовим висновках, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2019 року у справі № 723/304/16-ц; постанові КЦС у складі ВС у справі № 522/3791/14-ц від 4 грудня 2019 року; постанові КЦС у складі ВС у справі № 646/13196/15-ц від 27 листопада 2019 року; постанові КЦС ВС у справі № 658/3251/16~ц від 23 жовтня 2019 року; постанові КЦС ВС у справі № 469/1578/16-ц від 28 серпня 2019 року; постанові КЦС ВС у справі № 607/10329/14-ц від 10 липня 2019 року; № 643/15311/16-ц від 15 травня 2019 року. Відтак вважає, що оскільки погоджений сторонами строк кредитування сплив 18 липня 2018 року, то відповідачем незаконно нараховано заборгованість по процентах у розмірі 11905,95 гривень за межами строку кредитування, а нотаріусом незаконно стягнено цю заборгованість у виконавчому написі. При цьому позивач звертає увагу на те, що всупереч вимогам ст. 513 ЦК України його не було письмово повідомлено про перехід до ТОВ «Оптіма Факторинг» прав кредитора за кредитним договором. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 6 травня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 7 травня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання у такій, задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Також ухвалою суду від 7 травня 2021 року в порядку забезпечення позову зупинено стягнення за виконавчим написом приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Горая О.С., виданим від 20 січня 2021 року №9086 у виконавчому провадженні №64926876. 10 серпня 2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача Посікіри Р.Р. про стягнення судових витрат, відповідно до якої просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу (послуги адвоката) у розмірі 15 000 грн. В судове засідання 10 вересня 2021 року позивач не з`явився, його представник Посікіра Р.Р. подав заяву, відповідно до якої розгляд справи просить проводити у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача та третя особа в судові засідання 24 червня 2021 року та 10 вересня 2021 року не з`явились, явку представників не забезпечили, хоча належним чином повідомлялись про час і місце проведення таких, відзивів, письмових пояснень по суті спору чи клопотання про відкладення розгляду справи не подали. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін і третіх осіб у справі та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 20 січня 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. було вчинено виконавчий напис № 9086 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Оптіма Факторинг» заборгованості в розмірі 16255,95 гривень. Згідно представленої позивачем та долученої до матеріалів справи копії виконавчого напису від 20 січня 2021 року № 20 січня 2021 встановлено, що таким було вирішено стягнути з [PERSON] , боржника за кредитним договором № 7593433 від 13 червня 2018 року, укладеним з ТОВ «Безпечне Агентство Необхідних Кредитів», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 27082018 від 27 серпня 2018 року є ТОВ «Оптіма Факторинг», на користь стягувача ТОВ «Оптіма Факторинг» заборгованість за кредитним договором № 7593433 від 13 червня 2018 року. Строк платежу за кредитним договором № 7593433 від 13 червня 2018 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 17 жовтня 2018 року по 6 січня 2021 року. Сума заборгованості складає 15 255,95 гривень, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту у розмірі - 4 350 гривень; прострочена заборгованість за комісією - 0 гривень; прострочена заборгованість по несплачених відсоткам за користування кредитом - 11 905,95 гривень; строкова заборгованість за сумою кредиту - 0 гривень; строкова заборгованість за комісією - 0 гривень; строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 0 гривень; строкова заборгованість за штрафами і пенями - 0 гривень. Загальна сума, що підлягає стягненню - 16 255,95 гривень (а.с.13). На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пицем А.А розпочато виконавче провадження 64926876, про що 24 березня 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 14). Звертаючись до суду з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач обґрунтовує мотивованість та підставність заявлення такої тим, що вказаний виконавчий напис вчинено нотаріусом всупереч вимогам чинного законодавства та з порушення процедури вчинення такого. Крім того, позивач оспорює суму заборгованості, зазначену у виконавчому написі, та вважає таку неправомірною. Оцінюючи вказані покликання сторони позивача на предмет їх відповідності обставинам справи та вимогам чинного законодавства суд виходить з наступного. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. У відповідності до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 6 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц (провадження № 61-38989св18), сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У відповідності до правового висновку, висловленого у п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Як встановлено судом з матеріалів справи по виконавчому напису нотаріуса стягується з позивача заборгованість на користь ТОВ «Оптіма Факторинг» за кредитним договором № 7593433 від 13 червня 2018 року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Безпечне Агентство Необхідних Кредитів». Відомостей на підтвердження того, що позивач був повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні, стороною відповідача суду не представлено, а відтак в цій частині суд надає віри покликанням позивача, зазначеним у позовній заяві про те, що письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вказаною в оспорюваному виконавчому написі величиною грошової вимоги, яка підлягає виконання, а також найменування фактора, якому має бути здійснено платіж, не отримував. Крім того, детального розрахунку заборгованості, яка стягується з позивача по виконавчому написі, суду не представлено. Відсутні у справі й докази на підтвердження безспірності заборгованості боржника. Зважаючи на вищенаведене суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та підставним, а відтак підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Згідно з частинами 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір на загальну суму 1362 гривень, з яких 908 гривень сплачені за подання позовної заяви, 454 гривень - заяви про забезпечення позову. Крім того, враховуючи предмет спору, характер спірних правовідносин, співмірність заявлених позовних вимог понесеним судовим витратам, складність справи та виконаних адвокатом робіт, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача слід частково стягнути понесенні витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 гривень, а не як просить сторона позивача в розмірі 15 000 гривень, які є документально підтвердженими.

Outcome: approved