Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позовна заява обґрунтована тим, що 17 лютого 2017 року між нею та [PERSON] зареєстрований шлюб у Кременчуцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №130. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . З травня 2020 року сторони не проживають однією родиною, спільне господарство не ведуть, в кожного окремий бюджет, тому [PERSON] стверджує, що сенсу підтримувати сімейні відносини немає, збереження сім`ї є неможливим. Позивачем вказано, що спору щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу між ними немає. На підставі викладеного просила суд ухвалити рішення, яким: - розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 17.02.2017 року у Кременчуцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №130 - розірвати. Позивач в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Суду надав заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд дослідивши матеріали справи та докази, приходить наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб у Кременчуцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 130, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 18.04.2018 року, Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, серія [NUMBER] , актовий запис № 09. Відповідно до Довідки Виконавчого комітету Піщанської сільської ради від 08.09.2020 року, дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Спору щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу між сторонами немає. З травня 2020 року сторони не проживають однією родиною, спільне господарство не ведуть, тому позивач вважає, що подальше збереження шлюбу неможливо та суперечить її інтересам. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного. Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Водночас, відповідно до статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, у заяві від 16.11.2020 року. Згідно вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачу [PERSON] належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, за розгляд справи, тобто 420,40 грн. Водночас, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , 50 відсотків сплаченого судового збору, тобто 420,40 грн.

Outcome: approved