Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] 01 листопада 2019 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до КП «Південукргеологія», в якому просить з урахуванням уточнень стягнути на користь [PERSON] з відповідача заборгованість по заробітній платі станом на 01 жовтня 2019 року в розмірі 23 573,57 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2019 року по 01 листопада 2019 року в розмірі 39 633,05 грн., витрати зі сплати судового збору і на правову допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві в уточненому позові зазначає, що наказом № 50-к від 31 травня 2019 року позивача звільнено за згодою сторін з посади начальника Регіонального центру геологічних досліджень апарату управління КП «Південукргеологія». Заборгованість з виплати заробітної плати станом на 01 жовтня 2019 року становить 23 573,57 грн. Оскільки нараховану заборгованість заробітної плати відповідач не виплачує, [PERSON] звернувся до суду з цим позовом і просив його задовольнити. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. (а.с.1). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку (а.с.19). Представником відповідача суду надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач частково визнав позовні вимоги та заперечував в частині суми середнього заробітку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Лисенко І. О . в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в частині суми середнього заробітку. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що № 50-к від 31 травня 2019 року [PERSON] звільнений за згодою сторін з посади начальника Регіонального центру геологічних досліджень апарату управління КП «Південукргеологія» (а.с. 8). Згідно з довідкою № 01/12-606, виданою КП «Південукргеологія» 28 жовтня 2019 року [PERSON] , станом на 01 жовтня 2019 року заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати становить 23 573,57 грн. (а.с. 9). Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У частині другій 233 КЗпП України зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду |Касаційний цивільний суд, від 05.12.2018, № 134/1781/16-ц|61-23397св18. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм трудового законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до КЗ «Південукргеологія» з урахуванням уточнень і необхідність їх задоволення частково, виходячи з того, що заборгованість з виплати заробітної плати станом на 01 жовтня 2019 року становить 23 573,57 грн., а розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 червня 2019 року по 19 листопада 2019 рік складає 37 687,08 грн. відповідно до розрахунку бухгалтерії наданим представником відповідача з чим погоджується суд, оскільки вказана сума вираховується без відрахувань податку, а відтак суд критично оцінює заперечення відповідача в цій частині. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн., суд приходить до наступного. Згідно зі ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З огляду на те, що стороною позивача було надано до суду акт та опис виконаних робіт з надання професійної правничої допомоги з доданням розрахунку гонорару адвоката (а.с № 15-18) та докази здійснення ним витрат на правничу допомогу адвоката (а.с. № 12-13, 16), суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 1500 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при пред`явленні позову судового збору в розмірі 768,40 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial