Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Позивач у жовтні 2018 року звернувся до суду з позовом про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на свою користь 800\~000 грн. моральної шкоди, спричиненої загибеллю сина під час проходження ним служби в органах внутрішніх справ України. В обгрунтування позову зазначив, що його син [PERSON] , загибель якого сталася [INFO] , з 1997 року по день смерті проходив службу в органах внутрішніх справ України, під час виконання обов`язків якої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди сталася його смерть. За наслідками розслідування обставин загибелі сина був складений акт № 3 від 24.06.2004 року про нещасний випадок, з якого випливає, що загибель старшого лейтенанта міліції [PERSON] настала внаслідок нещасного випадку в період проходження служби при виконанні службових обов`язків. Після смерті сина позивач залишився без спадкоємця, з почуттям глибокого болю від завчасної втрати найближчої людини, гіркоти від усвідомлення непоправності цієї втрати та несправедливості поховання сина за життя батьків, зруйнованих сподівань на майнову та моральну підтримку сина в старості. Постійне відчуття непоправності втрати викликає його дратівливість, пригніченість, погіршує відносини з оточенням, негативно відбивається на стані здоров`я, яке в силу віку погіршується майже щодня, перешкоджає можливості виконувати свої обов`язки по господарству, організовувати свою повноцінну життєдіяльність, а ці обставини також тягнуть за собою моральні страждання. Посилаючись на\~положення статті\~1167\~ЦК України,\~яка встановлює\~загальні підстави\~для настання\~відповідальності за\~спричинену шкоду,\~статті 170\~ЦК України,\~відповідно до\~якої держава\~набуває і\~здійснює цивільні\~права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, статті 1168 ЦК України, яка внормовує відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, її батькам, та зазначаючи, що Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, у підпорядкуванні якого перебувають органи внутрішніх справ України, воно уповноважено на виконання функцій держави, просить стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральних страждань 800000 грн. Ухвалою судді від 02.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 28 березня 2019 року до участі в справі в якості третіх осіб залучено Державну казначейську службу України, головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову, просить про його задоволення. Представник відповідача\~позов не\~визнала.\~Зауважила на\~ відсутності матеріально-правових передумов, таких як: винуватість, протиправність дій відповідача з спричинення шкоди позивачеві, а також причинного зв`язку між настанням цієї шкоди і діями відповідача. Що стосується обставин завдання шкоди сину позивача, пояснила таке. 10 червня 2004 року під час перебування співробітників головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у службовому відрядженні сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобілів «DAEWOO NUBIRA», який належить приватному підприємству «Сонячне насіння», під керуванням співробітника цього підприємства [PERSON] , в салоні якого знаходилися співробітники ГУНП, та «КамАЗ-55102» під керуванням [PERSON] , внаслідок якої настала загибель пасажирів автомобіля «DAEWOO NUBIRA», державний номер [NUMBER] . За порушення правил безпеки дорожнього руху, які призвели до описаних наслідків, вироком суду, який набрав законної сили, [PERSON] засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України. За загальними правилами настання деліктної відповідальності відповідальність за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, несе його володілець. Крім того, [PERSON] як особа, що піддана кримінальному переслідуванню, в силу вимог кримінального процесуального законодавства має відповідати перед потерпілими в межах кримінального провадження; цивільний позов до нього за умови встановлення його винуватості може бути пред`явлений і за правилами цивільного судочинства. Оскільки Міністерство жодним чином не причетне до отриманої позивачем шкоди, відсутні підстави для пред`явлення до нього означених вимог, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Представник третьої особи - Державної казначейської служби України вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки заявлений до неналежного відповідача. Відповідальність за спричинену джерелом підвищеної небезпеки шкоду за правилами цивільного законодавства повинен нести його володілець, а за шкоду, що спричинена працівником, власник або уповноважений ним орган суб`єкта господарювання, з яким особа перебуває у трудових відносинах. Так як вина [PERSON] встановлена вироком суду, що набрав законної сили, під час заподіяння шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його винними протиправними діями він перебував у трудових стосунках з суб`єктом господарювання, це підприємство і повинно нести тягар відповідальності за спричинену його працівником шкоду. Представник третьої особи - головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, належним чином повідомленого про дату, час та місце вирішення справи, - до суду не з`явився, надавши суду письмове звернення, поіменоване відзивом на позов, яке містить ті ж самі доводи щодо позовних вимог, що і відзив відповідача, а також прохання про відмову в задоволенні позову. Клопотання про розгляд справи у його відсутність представник третьої особи не надав. Означені обставини зумовили проведення судового засідання без участі представника третьої особи, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] , загибель якого сталася 10 червня 2004 року, з 1997 року по день смерті проходив службу в органах внутрішніх справ України, під час виконання обов`язків якої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди сталася його смерть (а. с. 7). За наслідками розслідування обставин загибелі [PERSON] був складений акт № 3 від 24.06.2004 року про нещасний випадок, з якого випливає, що загибель старшого лейтенанта міліції [PERSON] настала внаслідок нещасного випадку в період проходження служби при виконанні службових обов`язків (а. с. 9-13). У зв`язку із смертю [PERSON] членам його сім`ї у відповідності до «Положення про порядок і умови державного особистого страхування осіб рядового і начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 29.06.1991 року, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, нараховано та сплачено страхове відшкодування страховиком - публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (а. с. 60-62). Завданнями цивільного судочинства згідно із ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захистузахисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства,\~ об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом. Між тим, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд не вбачає таких ознак порушення права позивача з боку відповідача, які могли б стати передумовою для застосування судового захисту в межах пред`явленого позову.\~ Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач спрямовує в русло деліктних правовідносин, що регулюють відшкодування шкоди, підстави для настання відповідальності за яку встановлені статтею 1167 ЦК України і відповідно до\~ якої моральна шкода, спричинена фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що спричинила її, за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6, від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Зазначені положення узгоджуються з роз`ясненнями пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в силу яких заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Виходячи з наведених положень цивільного законодавства і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України\~ обов`язковими умовами для настання деліктної відповідальності за загальними правилами є винність і протиправність дій особи, яка завдала шкоди, а також причинний зв`язок між її поведінкою та настанням шкоди. Хоча у відповідності до частини другої ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, проте це положення закону внормовує обов`язок особи, що завдала шкоди, відшкодувати її навіть у відсутність вини завдавача шкоди. Між тим судом встановлено, що смерть сина позивача сталася від винних дій фізичної особи, що керувала джерелом підвищеної небезпеки, тому суд не має підстав констатувати причетність відповідача до заподіяння шкоди, завданої смертю фізичної особи. Водій [PERSON] , який вироком суду, що набрав законної сили, визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, яке спричинило загибель трьох осіб, на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових стосунках з приватним підприємством «Сонячне насіння», якому і належить керований ним транспортний засіб. У зв`язку з викладеним позивачеві належало б спрямовувати позовні вимоги в русло правовідносин, що регулюють особливості відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником, та відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Принцип змагальності цивільного судочинства передбачає обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Як зазначено, предметом доказування в цій справі є доведення шкоди, яка настала від винних протиправних дій відповідача. Доказами в цивільному процесі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Хоча позивачем і надано письмові дані про те, що нещасний випадок стався в період проходження сином позивача служби та при виконанні службових обов`язків, проте означені дані не є підставою для покладення на Міністерство внутрішніх справ відповідальності за отриману позивачем шкоду. Посилання в\~позові на\~положення статті\~1168\~ЦК України,\~яка регламентує відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, також не впливають на наведені умовиводи суду, оскільки вказана норма законодавства, не посягаючи на загальні засади відповідальності за завдану шкоду, лише визначає коло осіб, які вправі претендувати на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи. У зв`язку з викладеним суд не має підстав констатувати наявність таких обов`язкових елементів, лише сукупність яких дає підстави для покладення на особу відповідальності за спричинену шкоду, як винність і протиправність дій відповідача, а також причинний зв`язок між його діями та настанням шкоди. Наведені судом міркування не дають підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Outcome: dismissed