Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач через свого представника - адвоката Орловську В.А., звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 04.04.2019 року між позивачем та відповідачем ФОП [PERSON] було укладено Договір № 020/04. Відповідно до п. 3.2 Договору, Строк виготовлення Замовлення становить 45 робочих днів з моменту проведення контрольних вимірів приміщення або з моменту утвердження зразка. Відповідно до п. 5.2 у разі несвоєчасної поставки та монтажу Замовлення згідно п. 3.2 даного Договору з вини Виконавця, останній виплачує Замовнику пеню в розмірі 0,1% загальної суми Договору за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки. Так, відповідно до Договору: 28.03.2019 року відбувся попередній замір. 07.05.2019 року відбувся контрольний замір замовлення. 03.06.2019 року було відправлено всі заміри по техніці. Однак, станом на 15.11.2019 року кухня не виготовлена та не встановлена. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аванс в розмірі 64400,00 грн., пеню в розмірі 23506,00 грн., інфляційне збільшення боргу 1422,72 грн., 3% річних 2164,90 грн., моральну шкоду 5000,00 грн., судові витрати зі сплати витрат на правничу допомогу в сумі 3500,00 грн. та судовий збір в сумі 964,94 грн. Ухвалою від 27.01.2020 року відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала. Положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладені вище обставини та думку представника позивача, Деснянським районним судом м. Києва 11.11.2020 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що 04.04.2019 року між виконавцем ФОП [PERSON] та замовником [PERSON] було укладено Договір № 020/04, за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання з виготовлення та продажу меблів, згідно узгодженого дизайну-проекту. Виробом вважається: кухня. Вартість замовлення становить 92 000,00 грн. (п.п. 1.1., 1.2. Договору № 020/04). Замовник проводить оплату робіт, передбачених у п. 1.1. Договору двома частинами. Першу частину вартості замовлення у розмірі 70% від загальної суми Договору, що становить 64 400,00 грн. Замовник сплачує авансом до початку виконання робіт за Договором, для закупівлі матеріалу для виготовлення виробу, після підписання Договору. Другу частину вартості замовлення (залишкову суму) 30% від загальної суми Договору, що становить 27 600,00 грн. Замовник сплачує перед доставкою та виконанням монтажних робіт (п. 2 Договору № 020/04). П.п. 3.1., 3.2. Договору передбачено, що виготовлення замовлення починається після надходження попередньої оплати замовлення, вказаної у п. 2.1.1. на рахунок виконавця та проведення виконавцем контрольних вимірів приміщення. Строк виготовлення замовлення становить 45 робочих днів з моменту проведення контрольних вимірів приміщення або з моменту утвердження зразка. За невиконання обов`язків по даному Договору сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства (п. 5.1. Договору). З боку замовника умови Договору були виконані, сплачено на рахунок відповідача кошти в загальній сумі 64 400,00 грн., що підтверджується матеріалами справи. Відповідач в свою чергу належним чином не виконала зобов`язання передбачені договором, що слугувало підставою для звернення позивача до правоохоронних органів. Як вбачається з довідки складеної майором поліції ДОП СДОП ВП Дарницького УП ГУ НП в м. Києві, наявна інформація, що 07.10.2019 року до журналу єдиного обліку заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події під № 72855, зареєстровано звернення гр. [PERSON] , про те, що 04.04.2019 року по [ADDRESS] , було заключено договір з ФОП [PERSON] , на виготовлення меблів, однак умови договору не виконані. В ході перевірки було встановлено, що зі слів [PERSON] , 04.04.2019 року було заключено Договір з ФОП [PERSON] , на виготовлення меблів, за що остання отримала передоплату в розмірі 64 400,00 грн. В спілкуванні з гр. [PERSON] , пояснила, що дійсно 04.04.2019 року вона відмовилась від виконання певних робіт по виготовленню меблів з гр. [PERSON] , та було заключено договір і отримано кошти в сумі 64 400,00 грн., але весь цей час гр. [PERSON] порушує умови п. 3.2. вказаного Договору згідно якого строк виготовлення становить 45 робочих днів з моменту проведення контрольних вимірів приміщення або з моменту утвердження зразка, що наразі (зі слів) [PERSON] , так і не зробила постійно змінюючи умови і розміри замовлення. Ухилятися від виконання замовлення чи заволодіти коштами гр. [PERSON] , (зі слів) будь якого умислу не мала, так як кошти частково витрачені на закупівлю матеріалів. На прохання до гр. [PERSON] , надати копії документів, щодо розміщення цеху по виготовленню меблів та копії квитанцій по закупівлі матеріалів для виготовлення меблів, остання зустрічей уникає, постійно переносячи час і дату, що викликає сумніви в їх існуванні. З метою досудового врегулювання позивачкою було направлено лист - претензію відповідачу з пропозицією вирішити питання про відшкодування коштів в добровільному порядку, однак відповідачка не відреагував на зазначену претензію. Згідно з вимогами ч. 1, 3, 5, 14 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів»: у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених в разі необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника) товар. Вимоги споживача, встановлені частиною першої цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Продавець, виробник зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги. Доставка великогабаритних товарів і товарів вагою понад 5 кг продавцю, виробнику та їх повернення споживачеві здійснюється за рахунок продавця, виробника. Вимоги споживача, передбачені цією статтею (ст. 8) не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товару або його зберігання, споживач має право приймати участь у перевірці якості товару особисто або через свого представника. Стаття 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості. Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи, (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Згідно ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до вимог ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідно до ст. 693 ЦК України , якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Оскільки продавець [PERSON] , одержала суму попередньої оплати товару, однак, не передала товар у встановлений строк, позивач як замовник товару має право отримати суму попередньої оплати (аванс) в розмірі 64 400,00 грн. П. 5.2. Договору № 020/04 визначено, що у разі несвоєчасної поставки та монтажу замовлення згідно п. 3.2. даного Договору з вини виконавця, останній виплачує замовнику пеню в розмірі 0,1 % загальної суми Договору за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Враховуючи, що відповідач, як виконавець в даних правовідносинах, протиправно не виконала зобов`язання вказані в договорі, суд дійшов висновку, що з останньої підлягає стягненню пеня в розмірі 23 506,00 грн. (64400,00 грн.х0,1%/100 %х365 днів). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Таким чином, враховуючи викладене, оскільки виконавець, одержавши суму попередньої оплати за роботу, своєчасно не виконала її згідно з умовами договору та не відреагувала на вимогу позивача, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 2 164,90 грн. та інфляційні втрати в сумі 1 422,72 грн. Відповідачем у свою чергу не надано до суду доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.96 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні вимог споживачів про відшкодування на підставі ст. 24 Закону моральної шкоди суди повинні виходити з роз`яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у постанові від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. Суд вважає за необхідне вимоги позивача, щодо стягнення моральної шкоди задовольнити частково, оскільки в результаті неправомірних дій відповідача позивач перенесла стрес та потрясіння, протягом тривалого часу та чимало негативних емоцій та переживань, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення розмір моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., розмір моральної шкоди, визначений позивачем у заяві про збільшення позовних вимог, суд вважає явно завищеним. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем надано суду докази витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 3500,00 грн., що підтверджується дослідженими судом документами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved