Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивач у серпні 2018 року через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача і просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість за розпискою у розмірі 200 000,00 Євро, 3% річних у розмірі 15 633,00 Євро та судові витрати. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року визначена підсудність даної справи за Оболонським районним судом міста Києва. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 08 січня 2016 року він з відповідачем уклали договір позики, який було оформлено розпискою (чеком). Згідно умов вищезазначеного договору позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 200 000,00 Євро, які зобов`язувався повернути до 11 січня 2016 року. Станом на 20 серпня 2018 року відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, борг не повернув, у зв`язку з чим за розпискою у нього існує боргова заборгованість в сумі 200 000,00 Євро та 3% річних у розмірі 15 633,00 Євро. 17 жовтня 2018 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва за вищевказаним позовом відкрито загальне позовне провадження . Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05.08.2019 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача борг в сумі 200 000,00 Євро та 3% річних у розмірі 15 633,00 Євро. Ухвалою від 19.06.2020 року скасовано заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05.08.2019 року та по справі призначено підготовче засідання, яке проведено 17.12.2020 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з обставин викладених в позові та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з посиланням на те, що відповідач не брав жодних коштів у позивача. Підпис на розписці не належить відповідачу. Також вказував, що у «розписці» копія якої знаходиться у справі , на турецькій мові зазначено кошти в турецьких лірах, і поставлені три невідомі символи В українському перекладі з`являється слово євро. Дата виплати зазначається 11.01.2016 року, проте в розписці зазначено 08.01.2016 р. Детально в розписці зазначається «Ця розписка надається на засвідчення того, що до одинадцятого січня 2016 року я отримав від [PERSON] у борг вище вказані кошти». Тобто, ця розписка може свідчити про те, що « Я ( не відомо хто саме Я» до 11 січня 2016 року я отримав ..», - тобто з логіки вказаної розписки не вбачається чи були взяті кошти, чи вони планувались взятися в борг до 11.06.2016 року, і саме важливо хто їх взяв. Прізвище відповідача зазначається виключно в розділі «Платник». Не боржник, а платник. Також не відомо чому поручителем вказується ТОВ «Дизелькомсервіс». Навпроти прізвища платника зазначається адреса вул. Святошинська, 34, яка не має жодного відношення до особи відповідача. Зазначав, що відповідач не отримував жодних коштів, не підписував вказаний документ і він не підтверджує й отримання коштів. Просив суд в задоволенні позову відмовити. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 08 січня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження умов якого останнім було складено розписку. Згідно умов вищезазначеного договору позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 200 000,00 Євро, які зобов`язувався повернути до 11 січня 2016 року (а.с.13-14). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні представник відповідача ставив під сумнів підпис [PERSON] на розписці. Судом було запропоновано призначення судової почеркознавчої експертизи, проте від її проведення сторона відповідача відмовилася. Також відповідачі ставили під сумнів достовірність перекладу розписки, однак доказів на спростування вказаної обставини суду також не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на день звернення до суду відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав та борг за договором позики від 08.01.2016 не повернув, як і не спростував належними та допустимими доказами доводи позивача. Таким чином з нього підлягають стягненню за договором позики від 08.01.2016 боргова заборгованість в сумі 200 000,00 Євро та 3% річних у розмірі 15 633,00 Євро. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 8 810,00 грн, які підтверджуються долученою до справи квитанцією про їх оплату (а.с.30). На підставі викладеного, ст. 525, 526, 527, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved