Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, яким просив визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай), розміром 2,80 кадастрових гектари за рахунок земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Райгородської сільської ради Камянського району Черкаської області. В обґрунтування своїх вимог вказав, що з 19 липня 1988 року перебував у трудових відносинах з колишнім колгоспом «Ленінський шлях» с. Райгород. Членом колгоспу являвся з 12.07.1985 року. 29 січня 1993 року вказаний колгосп було реорганізовано у КСП «Райгород». КСП отримало державний акт на право колективної власності на землю серії ЧР 6-13-0 від 18.09.1995 року. Позивач був включений до списку (додатку до вказаного акту) на право колективної власності на землю під номером 212, але сертифікат не отримав, так як сертифікат був погашений через запис про відсутність членства у КСП, що й стало фактичними підставами для звернення з даним позовом до суду. В судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримала. Сторона відповідачів проти задоволення позову заперечували. Всебічно, повно, обєктивно дослідивши всі обставини справи, заслухавши пояснення та доводи сторін, суд приходить до наступних висновків. При розгляді справи встановлено, що за даними трудової книжки позивач з 01.09.1985 являвся членом колгоспу «Ленінський шлях» с. Райгород, а з 19.07.1988 року був прийнятий в колгосп на роботу в якості тракториста. 29.01.1993 року вказаний колгосп був реорганізований в КСП «Райгород» і КСП отримало державний акт на право колективної власності на землю серії ЧР 6-13-0 від 18.09.1995 року. Відповідно до\~Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 №720/95, право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, які входили до складу названих підприємств (КСП) на момент паювання землі і яких було внесено до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, зокрема, постійні працівники члени КСП та пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Затвердження розміру земельної частки (паю) та видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Виходячи зі змісту ст.ст.\~22,\~23 ЗК України\~та вищевказаного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП, включення до списку осіб, долучених до Державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта. Відповідно до п.24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами норм земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення особи до списку, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Як вбачається з матеріалів справи, згідно протоколу від 21.02.2000 року комісія по паюванню земель провела уточнення членів КСП «Райгород», яким виключила Позивача із списків, як помилково включеного. На момент затвердження технічної документації зі складання державних актів на право власності на землю (25.08.2004 року) Позивач не був членом КСП «Райгород. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач, не являючись членом КСП згідно уточнених списків, хоч і працював у колгоспі, проте не має права на земельну частку (пай). Одночасно суд враховує, що спірні правовідносини виникли з часу розпаювання у 1995 по 2000 роки, тобто в період чинності\~ЦК УРСР. Так, згідно\~ст. 71 ЦК УРСР\~загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки;\~ст. 75 ЦК УРСР\~- позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін; ч. 1\~ст. 80 ЦК УРСР\~- закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Згідно до вимог\~ст.76 ЦК України\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Тобто цивільний закон (1963 року) з обовязком зацікавленої особи знати про стан своїх матеріальних прав та дізнаватися про їх порушення. В даному випадку, оспорювань право позивача на отримання земельної частки (паю), яке виникло з моменту отримання КСП «Райгород» Державного акта на право колективної власності на землю,що є загальновідомим фактом, закріплено на законодавчому рівні\~Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 №720/95, зміст якого позивачу, як громадянину України, достеменно знайомий. Тим більше, відповідно до нормативних актів, увесь процес розпаювання землі зокрема і в даному населеному пункті, проходив публічно, інформація про це доводилася усім жителям населеного пункту шляхом розміщення оголошень, проведення зборів, сходок жителів села тощо. Суд вважає, що, оскільки право позивача стосовно земельної частки (паю) в КСП, членом якого він був, виникло з моменту здійснення розпаювання, тобто з 1995 року, позивач згідно закону був зобовязаний знати про наявність такого права та безумовно знав про його порушення, оскільки ніяких правовстановлюючих документів щодо прав на земельну частку(пай) не отримував, отже не може бути мови про поважність пропуску позивачем строків позовної давності, який звернувся з даним позовом лише 22.02.2017 року, тобто через 22 роки . Таким чином суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у справі у звязку з пропуском позивачем строків позовної давності, так як у аспекті положень\~ст. 75 ЦК УРСР\~у випадку пропуску строку позовної давності суд відмовляє у задоволення позовних вимог навіть без відповідної заяви сторони у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed