Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позиція сторони позивача. 08 липня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Кремінської міської ради Луганської області, в якому просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування заяви зазначає, що з 14 жовтня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] від якого мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини між ними були припинені з січня 2012 року із цього часу проживають окремо, спільного господарства не вели, донька залишилася проживати з позивачем, відповідач добровільну матеріальну допомогу на утримання дитини не надавав. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 15 жовтня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки, а рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 17 травня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Спору стосовно місця проживання доньки не було. З січня 2012 року [PERSON] виїхав на постійне проживання до с. Вовківка, Кегичівського району, Харківської області та із цього часу жодного разу не приїжджав до доньки [PERSON] , не телефонував їй, не цікавився її розвитком та вихованням, не вітав з днем народження, новим роком та іншими святами, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Позивач ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу не чинила. Крім того, з жовтня 2020 року відповідач не сплачує аліменти, у зв`язку з чим виникла заборгованість по аліментам за 9 місяців. Після розірвання шлюбу, донька постійно мешкає з позивачкою у м. Кремінна, Луганської області. З травня 2015 року в позивачки відбулися фактичні шлюбні відносини з [PERSON] , і вони стали з донькою проживати з ним однією сім`єю. А з 12 липня 2019 року з [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Позивачем та [PERSON] дитині створено належні умови проживання, повноцінного утримання та виховання. Між дитиною та чоловіком позивача склалися довірливі, дружні стосунки, донька вважає [PERSON] своїм батьком, називає його «тато». [PERSON] в свою чергу, піклується про доньку позивача, приймає участь у її вихованні та утриманні, під час відвідування донькою дошкільного навчального закладу постійно відводив та забирав її з дитячого садка, відвідував святкові заходи, за період навчання дитини у Кремінському ліцеї №2 [PERSON] цікавиться її навчанням, допомагає у виконанні домашніх завдань, відвідує батьківські збори у школі. Вказані обставини підтверджується актом обстеження умов проживання, характеристикою ДНЗ «Катруся», характеристикою Кремінського ліцею №2, подякою колективу Кремінського ліцею №2, які додаються до позову. Про існування біологічного батька [PERSON] донька не знає, оскільки жодного разу в усвідомленому віці його не бачила. Позиція відповідача. Відповідач, [PERSON] не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов. Позиція третьої особи - Служби у справах дітей Кремінської міської ради Луганської області. З боку представників третьої особи направлено на адресу суду клопотання про проведення судового розгляду за їх відсутності та підтримання позовних вимог в повному обсязі. Також третя особа не скористалася своїм правом, не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 08 липня 2021 року позивач звернулась до Кегичівського районного суду Харківської області з позовом. На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України 08 липня 2021 року судом направлено звернення до відповідного органу реєстрації щодо місця перебування та місця проживання відповідача. Ухвалою суду від 09 липня 2021 року залишено позовну заяву без руху. Ухвалою суду від 26 липня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче засідання на 21 вересня 2021 року. Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 05 жовтня 2021 року. Учасники справи у судове засідання не з`явились, належно повідомлені про його місце, дату і час, натомість надали заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність, окрім того: представник позивача: про підтримання позовних вимог; відповідач: про визнання позову в повному обсязі; третя особа: вимоги позовної заяви підтримують в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є батьком та [PERSON] , [INFO] є матір`ю неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 04 січня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного по місту Ізюму Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис №1 (копія, а.с.8). Рішенням суду м. Кремінна від 15 жовтня 2012 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання дитини доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача щомісяця починаючи з 03 жовтня 2012 року і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. (копія, а.с. 9) Рішенням Кремінського районного суду в Луганській області від 17 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано (копія, а.с. 10). [PERSON] та [PERSON] 12 липня 2019 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12 липня 2019 року виданий Кремінським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області (копія, а.с.11). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання №06 від 23 червня 2021 року було проведено обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , сім`я складається з 4 осіб, які мешкають в 3-х кімнатній квартирі, загальною площею 51,9 м.кв., батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , донька - [PERSON] , син - [PERSON] . В квартирі індивідуальне опалення, двоконтурний котел. Квартира чиста, меблі і техніка нові, [PERSON] має свою кімнату, в кімнаті порядок, затишно. Взагалі для виховання та розвитку дітей створені хороші умови. Діти забезпечені одягом. [PERSON] має велосипед, у [PERSON] велика кількість іграшок, візок. В сім`ї добрі відносини. Діти легко ідуть на контакт, доброзичливі, чемні (а.с.12-13). Відповідно до характеристики [PERSON] випускниці КЗ «ДНЗ №2 «Катруся» протягом навчання з 2013 року по 2017 рік [PERSON] зарекомендувала себе як доброзичлива, дисциплінована та креативна дитина, завжди поруч з нею була мама [PERSON] , протягом всього дошкільного життя [PERSON] її батько жодного разу не з`явився в садочок, не цікавився її життям та розвитком, не шукав шляхів спілкування зі своєю дочкою (а.с.14). Відповідно до характеристики Кремінського ліцею №2 від 22 червня 2021 року №67 [PERSON] , учениця 5-А класу, за час навчання зарекомендувала себе як старанна, здібна учениця, підтримує дружні стосунки з усіма учнями класу, на даний час дівчинка проживає з мамою та чоловіком матері [PERSON] , які приділяють належну увагу навчанню та вихованню дитини. З першого класу мати та її чоловік [PERSON] , систематично відвідували батьківські збори, цікавилась шкільним життям дитини та підтримувала зв`язок з класним керівником (а.с.15). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів наданого Московським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25 червня 2021 року заборгованість станом на 01 червня 2021 року складає 61100,46 грн, боржник - [PERSON] (а.с.54-55). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Кремінської міської ради про відповідність інтересам дитини та доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] стосовно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] №03-06-02/4634 від 08 листопада 2021 року Кремінська міська рада вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] стосовно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (копія, а.с.85-88). Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини перша-третя статті 157 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно ст.157 СК України той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Стаття 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Суд зазначає, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьками конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням доньки, її вихованням і розвитком батько не займається, свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він/вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Отже, ухилення від виконання своїх обов`язків [PERSON] з виховання його неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , не виявлення щодо неї батьківського піклування, який не цікавиться донькою, її розвитком, матеріальним забезпеченням, станом здоров`я доньки, не приймає жодної участі у її житті, а тому встановлені фактичні обставини узгоджуються з приписами ч. 1 ст. 164 СК України, та є підставою для позбавлення батьківських прав відповідача з врахуванням наявності його винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, окрім того [PERSON] не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судові витрати. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн, сплачений при подачі позову до суду, що підтверджується платіжним дорученням від 05 липня 2021 року (а.с.5). Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Outcome: approved