Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Крецул Л.М., що діє на підставі договору про надання правової допомоги № 4 від 04.01.2019 року та ордеру серії ПТ № 084360, виданого 04.01.2019 року (а.с. 21 - 23), звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , в якій просить визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на житловий будинок, загальною площею 54,7 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що її батько, [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 28 липня 2016 року 17 січня 2017 року нотаріусом заведено спадкову справу №3/2017 щодо майна померлого [PERSON] на підставі заяви дружини спадкодавця [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Цього ж дня до справи залучено заяву доньки спадкодавця - [PERSON] про прийняття спадщини. До складу спадкового майна, окрім іншого майна, входить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . При зверненні позивача до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно померлого [PERSON] , а саме на вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями, [PERSON] отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки правовстановлюючим документом на зазначений житловий будинок є Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) на колгоспний двір, який не є суб`єктом цивільних відносин, що позбавляє нотаріуса можливості видати свідоцтво про право на спадщину. Ухвалою від 22 лютого 2019 року під головуванням судді Трояновською Т.М. було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі. Ухвалою суду від 12 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник [PERSON] - адвокат Крецул Л.М. надала заяву, зареєстровану за вхідним номером 5356/19-вх від 06.08.2019 року, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, просить розгляд справи провести за її відсутності та відсутності позивача за наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 124). Представник відповідача - Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області у судове засідання не з`явився, про розгляд справи були повідомлені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Сільський голова Біндус М.В. через канцелярію суду надав заяву, зареєстровану за вхідним номером 4186/19-вх від 12 червня 2019 року, відповідно до якої просив суд розгляд справи провести за відсутності представника сільської ради, зазначивши, що проти задоволення позову [PERSON] не заперечує (а.с.115). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Через канцелярію суду надала заяву відповідно до якої просила суд розгляд справи провести за її відсутності, зазначивши, що проти задоволення позову [PERSON] не заперечує (а.с. 46) Відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] у віці 74 років у селі Старовірівка Нововодолазького району Харківської області помер [PERSON] , про що складений відповідний актовий запис № 46, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 28 липня 2016 року (а.с. 11, 65). Відповідно до частин 1 та 2 статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). При цьому, спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 Цивільного кодексу України). З Інформаційної довідки із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 56458165, сформованої 07 червня 2019 року о 17 годині 54 хвилин та наданої приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А. листом від 07.06.2019 року № 474/01-09 вбачається, що [PERSON] за життя заповітів не складав, а тому спадкування після його смерті здійснюється за законом (а.с. 58, 59). Згідно частини 1 статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 Цивільного кодексу України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлим [PERSON] , як між донькою та батьком, підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] , виданого 25 липня 1967 року Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено відповідний запис за № 58, в якому зазначено батько позивача - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 8, 74). З копії свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Старовірівським сільським ЗАЦС Нововодолазького району Харківської області 21 вересня 1985 року вбачається, що 21.09.1985 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації якого подружжю присвоєно прізвище « [PERSON] », вказане свідоцтво складене російською мовою (а.с. 8, 75). Як вбачається з матеріалів справи, до складу спадкового майна, на яке [PERSON] за життя мав право власності, окрім іншого майна, входить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 18 травня 1988 року Виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Нововодолазької районної Ради народних депутатів № 209 від 19 квітня 1988 року(а.с. 15, 92). Положеннями частини 1 статті 1268 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як встановлено в ході судового розгляду справи спадкодавець [PERSON] , [INFO] , постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] по день смерті [INFO] . На момент смерті, [INFO] , [PERSON] проживав разом зі своєю дружиною - [PERSON] , [INFO] , яка мешкає та зареєстрована з 1962 року по теперішній час, та онуком - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований у вищевказаному будинку з 2004 року по теперішній час, що підтверджується копією довідки Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 05 грудня 2018 року № 2184 (а.с. 13). Перевіривши матеріали спадкової справи № 3/2017 (номер у Спадковому реєстрі № 60111317, дата реєстрації 17.01.2017 року), що направлені на адресу суду приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А. листом № 477/01 - 16 від 10.06.2019 року, судом встановлено, що донька спадкодавця - [PERSON] у встановлений частиною 1 статті 1270 Цивільного кодексу України строк звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] (а.с. 64, 62 - 112). Окрім позивача спадкоємцем першої черги також є мати позивача та відповідно дружина спадкодавця - [PERSON] , яка 17 січня 2017 року подала до приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючкової Л.А. заяву про відмову від прийняття спадщини на користь доньки спадкодавця - [PERSON] , що була зареєстрована в книзі обліку спадкових справ за № 8 (а.с. 63). Згідно матеріалів спадкової справи встановлено, що інших спадкоємців, які б фактично прийняли спадщину, або зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , немає. Також із матеріалів спадкової справи вбачається, що позивачу були видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на земельну ділянку площею 4,5519 га, кадастровий номер [NUMBER] та на земельну ділянку площею 0,4600 га, кадастровий номер [NUMBER] , місце розташування: Харківська область, Нововодолазький район , Старовірівська сільська рада, що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 01 серпня 2018 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1041 та свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 01 серпня 2018 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1043 (а.с. 108, 109). Крім того, судом встановлено, що приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А. 01 серпня 2018 року була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме - у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що правовстановлюючим документом на зазначений житловий будинок є свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) на колгоспний двір, головою якого є [PERSON] , який не є суб`єктом цивільних відносин (а.с. 12, 112). Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Нововодолазької районної Ради народних депутатів № 209 від 19 квітня 1988 року, зареєстрованого 18 травня 1988 року Валківським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 295, встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с. 15, 92). Згідно довідки, виданої Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» від 20 грудня 2017 року за № 888, власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] , значиться [PERSON] (а.с.16, 93). Вирішуючи даний спір суд виходить з приписівчастини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та статті 123 Цивільного кодексу (в редакції 1963 року) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: а) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно статті 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до частини 1 статті 120 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно частини 2 статті 123 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. У судовому засіданні відповідно до виписки з погосподарської книги Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 6 на 2016 - 2020 роки о/р 01-0541-1, виданої Старовірівським сільським головою Біндус М.В . від 17 грудня 2018 року за № 2531 встановлено, що згідно облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2016 - 2020 роки власником - головою домогосподарства, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Дане домоволодіння побудоване у 1962 році. Площа земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель 0,25 га (а.с. 14). Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що спірний житловий будинок входив до суспільної групи - колгоспний двір, членами якого станом на 15 квітня 1991 року були: голова домоволодіння - померлий [PERSON] та зареєстрована з 05.08.1977 року [PERSON] . Відповідно до діючої на той час «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Згідно пункту 8 вищевказаної «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, у разі будівництва будинку на колгоспній землі, виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі витягу з рішення загальних зборів колгоспників або довідки правління колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу виконкому на будівництво та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це. В свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору. Судом встановлено, що спірний житловий будинок під час технічної інвентаризації згідно довідки про технічні показники об`єкта нерухомого майна від 20 грудня 2017 року № 888 (а.с. 16) та технічного паспорту, виготовленого Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно - інвентаризаційне бюро» станом на 19 грудня 2017 року (а.с. 17 - 19) не відображений як самочинне будівництво, технічний паспорт на нього засвідчує прийняття його до експлуатації. Відповідно до Постанови РМ УРСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» і відповідно до чинного на той час порядку обліку господарств колгоспних дворів, все майно колгоспного двору обліковувалося за головою колгоспного двору. До правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування (пункт 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»). Нині чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспного двору». Дане положення регулювалося відповідними положенням Цивільного кодексу Української PCP, які були виключені у 1993 році (Закон від 16.12.1993 року № 3718-ХІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 18.01.1994 року). Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Колгоспний двір визначався як сімейно - трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Отже, всі члени колгоспного двору формально мали право згідно діючого на той час законодавства, на спільну власність у колгоспному дворі, яке збереглося після його припинення. Проте, вони не реалізували свого права на нерухоме майно колгоспного двору. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки доведені належними та допустимими доказами, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved