Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

Позивач у жовтні 2011 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 18.01.2011 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № МІ-01-11, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 212806,07 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 22,00% на рік з кінцевим терміном повернення 18.01.2016 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON], [PERSON], [PERSON] договорів поруки. Відповідач [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 26.09.2011 року у розмірі 197473,48 грн., яка складається з: 175307,71 грн. заборгованість за кредитом, 11370,17 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 439,72 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 1000 грн. штраф (фіксована частина), 9355,88 грн. штраф (процентна складова). Просив стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № МІ-01-11 від 18.01.2011 року у розмірі 197273,48 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 1950 грн. та стягнути з відповідачів солідарно суму у розмірі 200 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені. Ухвалою суду від 28.03.2014 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2011 року було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» при новому розгляді справи подав уточнений позов, в якому просив стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № МІ-01-11 від 18.01.2011 року станом на 13.01.2015 року у розмірі 66968,71 грн., яка складається з: 38116,44 грн. заборгованість за кредитом, 16771,23 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 73153,02 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 1000 грн. штраф (фіксована частина), 3141,31 грн. штраф (процентна складова) та стягнути з відповідачів солідарно суму у розмірі 10000 грн. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі у судове засідання не зявилися. Повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили. Відповідач [PERSON] подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що в звязку із скрутним матеріальним становищем він вимушений був 07.08.2012 року передати в рахунок погашення заборгованості належний йому на праві власності автомобіль, який було продано банком за 157747,50 грн. Дані кошти пішли на погашення заборгованості. Вважає, що банк хоче стягнути всю суму за кредитним договором без урахування вартості переданого авто. Представник позивача не заперечувала проти розгляду справи без участі відповідачів. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № МІ-01-11 від 18.01.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 212806,07 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 22,00% на рік з кінцевим терміном повернення 18.01.2016 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 1054 ЦК України, обовязком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Право кредитора, в даному випадку, вимагати від боржника повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України. Відповідач неналежно виконував умови договору, через що виникла заборгованість. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем [PERSON] 07.08.2012 року було передано банку автомобіль Renaylt Premium, який було продано банком за 157747,50 грн. та ці кошти було направлено на погашення заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості станом на 13.01.2015 року існує заборгованість у розмірі 66968,71 грн., яка складається з: 38116,44 грн. заборгованість за кредитом, 16771,23 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 7939,67 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 1000 грн. штраф (фіксована частина), 3141,31 грн. штраф (процентна складова) та стягнути з відповідачів солідарно суму у розмірі 10000 грн. Розмір неустойки (пені, штрафів), який визначений банком у заборгованості за вказаним кредитним договором значно перевищує розмір збитків банку, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України підлягає зменшенню до 5000 грн. Так, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс/14 від 03 вересня 2014 року, яка є обовязковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідачів штрафів (фіксованої частини та процентної складової), суд вважає дані вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднані до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладання на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] становитиме 59887,67 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушенням зобовязання боржником. Згідно частин 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить вимогу до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки. В п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо кредитним договором не визначені інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком може бути несплата чергового платежу. В разі предявлення вимоги до поручителя, кредитор має звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником взятих на себе зобовязань перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України. За своєю правовою природою строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК є преклюзивним (припиняючим). Його закінчення є підставою для припинення поруки, цей строк не може бути поновлено, зупинено чи перервано з підстав, передбачених статтями 263, 264, ч. 5 ст. 267 ЦК України. Враховуючи те, що строк поруки не є строком порушеного права, а строком існування самого зобовязання поруки, права кредитора і обовязок поручителів по його закінченню припиняються, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого за межами передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку, бо з його закінченням припиняється матеріальне право. Зобовязання за кредитним договором № МІ-01-11 від 18.01.2011 року забезпечено порукою згідно договору поруки № МІ-01/1-11 від 18.01.2011 року, укладеного з [PERSON], договору поруки № МІ-01-11 від 18.01.2011 року, укладеного з [PERSON], договору поруки № МІ-01/3-11 від 18.01.2011 року, укладеного з [PERSON] Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором почала виникати з лютого 2011 року. Строк дії кредитного договору закінчився 18.01.2016 року. З даним позовом до суду банк звернувся у жовтні 2011 року. Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON], [PERSON], [PERSON], як з поручителів. Зобовязання за договором № МІ-01-11 від 18.01.2011 року було забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до розяснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю., повідомивши позивача, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача стягується сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial