Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивач Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON]батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, не піклуються про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У період з 21.04.2010 року по 23.08.2012 року [PERSON] за заявою матері перебувала в Комунальному закладі «Нікопольський спеціалізований будинок дитини «Орля», а у період з 23.08.2012 року по 15.01.2014 року - у Комунальному закладі «Криворізький спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради. 15.01.2014 року згідно рішення виконкому Нікопольської міської ради №1095 від 25.12.2013 року та листа ССД Нікопольської міської ради №35 від 13.01.2014 року дитину забрала матір [PERSON] та 20.01.2014 року залишила її брату - [PERSON], який проживає у м.Запоріжжя, а саме виїхала до м.Нікополь. Теперішнє місцезнаходження відповідача не відоме. 04.02.2014 року Дитячою лікарнею №1 в присутності співробітників міліції та [PERSON] було складено акт про дитину покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я або яку відмовились забрати батьки чи інші родичі, у зв'язку з тим, що до них була доставлена [PERSON], місцезнаходження матері якої не відоме. 12.03.2014 року дитину переведено до Комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко», де вона перебуває і до теперішнього часу.Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], а також, оскільки відповідач не надає коштів на утримання дитини, - стягнути з [PERSON] аліменти на користь Комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до заяви про вступ у розгляд цивільної справи (в порядку представництва громадян - ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру») №111к від 08.12.2014 року на підставі ст.45 Цивільного процесуального кодексу України з метою захисту прав, свобод та інтересів неповнолітнього прокурор вступив у розгляд зазначеної справи (а.с.26). У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд його задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у ньому, а також суду пояснила, що з 12.03.2014 року малолітня дитина перебуває у Комунальній установі «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко», теперішнє місцезнаходження її матері не відоме. Відповідач, повідомлена судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явилася і не повідомила суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленої належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник позивача та інші учасники процесу не заперечували проти такого вирішення справи. Прокурор у судовому засіданні просив суд позов задовольнити в повному обсязі, позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини на користь комунальної установи, де на даний час перебуває дитина. Представник третьої особи - Відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради - у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, позов задовольнити (а.с.63) та надав висновок про те, що відповідно до ст.19 Сімейного кодексу України доцільно позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], так як вона ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не приділяє належної уваги вихованню дітей, не цікавиться їхнім інтелектуальним, фізичним та психічним розвитком, не піклується станом їхнього здоров'я, веде асоціальний спосіб життя, покинула постійне місце проживання, залишивши дитину без засобів існування (а.с.64). Представник третьої особи - Комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, позов підтримав у повному обсязі, самостійних вимог не заявив (а.с.58), та надав акт про невідвідування дитини, згідно якого за час перебування [PERSON] у будинку дитини з 12.03.2014 року по теперішній час ніхто з батьків чи родичів дитину не відвідував, станом здоров'я, умовами виховання не цікавився, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав (а.с.59). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, висновки прокурора, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження, [NUMBER], виданого 29.01.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.5), [PERSON], [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (актовий запис №114 від 29.01.2010 року). На підставі витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 09.02.2010 року встановлено, що відомості про батька [PERSON] записані за письмовою заявою матері відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України (а.с.6). Згідно листа Дитячої лікарні №1 Управління з питань охорони здоров'я Запорізької міської ради вих.№01-14/67 від 05.02.2014 року, [PERSON] була привезена за актом про покинуту дитину та знаходилась в зазначеній установі з 04.02.2014 року. Дитина доставлена до Дитячої лікарні №1 з адреси: м.Запоріжжя, вул.Новомосковська, буд.167, де проживала разом з матір'ю [PERSON] та іншою малолітньою дитиною - [PERSON], який помер [INFO]. У період з 21.04.2010 року по 23.08.2012 року [PERSON] за заявою матері перебувала в Комунальному закладі «Нікопольський спеціалізований будинок дитини «Орля», а у період з 23.08.2012 року по 15.01.2014 року - у Комунальному закладі «Криворізький спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради. 15.01.2014 року згідно рішення виконкому Нікопольської міської ради №1095 від 25.12.2013 року та листа ССД Нікопольської міської ради №35 від 13.01.2014 року дитину забрала матір [PERSON] та 20.01.2014 року залишила її брату - [PERSON], який проживає у м.Запоріжжя, а саме виїхала до м.Нікополь. Теперішнє місцезнаходження матері не відоме (а.с.9). Зазначене підтверджується також рішенням виконкому Нікопольської міської ради №1095 від 25.12.2013 року (а.с.11). Відповідно до акту про дитину покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я або яку відмовились забрати батьки чи інші родичі, про підкинуту чи знайдену дитину від 04.02.2014 року, складеного в присутності співробітників міліції та дядька дитини - [PERSON], до Дитячої лікарні №1 Управління з питань охорони здоров'я Запорізької міської ради була доставлена [PERSON], оскільки остання була залишена матір'ю на дядька дитини, теперішнє місцезнаходження дитини не відоме, мати долею дитини не переймається (а.с.10). На підставі листа вих.№1129 від 19.09.2014 року Комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» (а.с.12) та акту про невідвідування дитини вих.№1430 від 19.09.2014 року (а.с.12, зворотна сторона), встановлено, що за час перебування [PERSON] у будинку дитини з 12.03.2014 року по теперішній час ніхто з батьків чи родичів дитину не відвідував, станом здоров'я, умовами виховання не цікавився, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. Згідно листа вих.№1099/02-3 від 15.10.2014 року Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» дитина [PERSON] на обліку в дитячій поліклініці не знаходилась, за медичною допомогою не зверталась, медичну амбулаторну картку в поліклініку не здавала (а.с.14). Відповідно до листа вих.№2437/03-К від 30.09.2014 року Запорізького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, спеціалісти зазначеної установи пропонували свою допомогу [PERSON] по догляду за дитиною, однак вона відмовилась (а.с.15). Згідно інформації вих.№4034 від 15.12.2014 року, наданої Комунальною установою «Обласний клінічний наркологічний диспансер» Запорізької обласної ради, інформації вих.№1366 від 15.12.2014 року, наданої Комунальним закладом «Нікопольська міська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради, та інформації вих.№2038 від 19.12.2014 року, наданої Комунальним закладом «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради [PERSON] на диспансерному обліку у нарколога не перебуває (а.с.47, 54, 56). Як вбачається з висновку голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, відповідно до ст.19 Сімейного кодексу України є доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON], так як вона ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не приділяє уваги вихованню дитини, зовсім не цікавиться її інтелектуальним, духовним, фізичним та психічним розвитком, веде асоціальний спосіб життя, покинула постійне місце проживання, залишила дитину без засобів до існування (а.с.64). Вирішуючи питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На підставі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, а також інші особи. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав та призначення опікуна (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). У ході судового розгляду справи судом встановлено, що в порушення зазначених вимог закону відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини [PERSON], не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не готує до самостійного життя, покинула постійне місце проживання, залишила дитину без засобів до існування. Дитину у Комунальній установі «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко»» не відвідує, станом її здоров'я та умовами виховання не цікавиться, матеріальної допомоги на її утримання не надає. До Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування для вирішення питання про повернення їй на виховання дитини відповідач не зверталася. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однаковувідповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, вусіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч.2 ст.193 Сімейного кодексу України якщо батьки не беруть участь в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу, аліменти з них можуть бути стягнуті на загальних підставах. Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» якщо дитина постійно проживає у державному чи комунальному закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, а батьки не беруть участі в її утриманні, адміністрація цього закладу має право пред'явити до них позов в інтересах дитини, оскільки виконує функції опікуна та піклувальника згідно зі ст.245 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позов надійшов до суду 11.11.2014 року, а тому саме з цієї дати повинні бути присуджені аліменти. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як задоволена вимога позивача, який був звільнений від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір як за вимогу про стягнення аліментів, так і за вимогу про позбавлення батьківських прав. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved