Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 26941,24 грн., в тому числі заборгованості по поверненню тіла кредиту в сумі 13985,39 грн., за нарахованими відсотками в сумі 11365,98 грн., комісії у розмірі 50,00 грн., штрафів в сумі 250,00 грн. та 1270,07 грн., а також судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору від 01.09.08 р., відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 17000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом по процентній ставці 30% річних на суму залишку заборгованості по кредиту. Однак позичальник [PERSON] не виконав умов договору щодо обов'язку своєчасного внесення платежів по кредиту, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, розмір якої на даний час складає 26941,24 грн. В судовому засіданні представник позивача Попович С.М. вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі та пояснив, що [PERSON] було допущено заборгованість по внесенню щомісячних платежів у повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування ним, у зв'язку з чим у 2010 році позивач звертався до Рівненського міського суду із заявою про видачу судового наказу та дострокове стягнення заборгованості. Такий судовий наказ був виданий, проте його виконання завершене у червні 2014 року. За період виконавчого провадження відповідачу нараховувались поточні відсотки за користування кредитною лінією, комісія та пеня, у погашення яких відповідно до встановленої договором та ст.534 ЦК України черговості і зараховувались платежі, що надходили при примусовому виконанні судового наказу. Як наслідок, заборгованість [PERSON] по тілу кредиту та відсоткам, яка існувала на момент видачі судового наказу, не змінилась, що стало підставою для звернення до суду з позовом. [PERSON] підтвердив, що кредитна лінія надавалась [PERSON] на платіжну картку, строк дії якої закінчився у вересні 2010 року, а також що нова платіжна картка для обслуговування цієї кредитної лінії відповідачу Банком не видавалась. Оскільки платежі по кредиту [PERSON] находили на рахунки Банку до червня 2014 року, а відповідно до вимог цивільного законодавства позовна давність переривається виконанням, [PERSON] вважає, що строк позовної давності, у межах якої може бути пред'явлено даний позов, Банком не пропущено. З цих підстав представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В подальшому представник позивача до суду не з'явився, подав заяву про повне підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності з участю його представника. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнала та подала письмові заперечення проти позовних вимог. Заперечення обґрунтовуються тим, що у 2010 році Банк звернувся до Рівненського міського суду із заявою про видачу судового наказу, у якій просив суд стягнути заборгованість [PERSON] за даним кредитним договором у загальній сумі 26921,44 грн., у тому числі 13985,39 грн. заборгованості за кредитом, 4983,52 грн. заборгованості за відсотками, 2068,05 грн. заборгованості по комісії, а також 1551,85 грн. штрафів. Судом було видано судовий наказ, який на момент пред'явлення даного позову виконано в повному обсязі, при цьому постанову про закінчення виконавчого провадження винесено 26.11.13 р. На думку представника відповідача, з часу ухвалення Рівненським міським судом судового наказу, усі зобов'язання за кредитним договором фактично припинені, а тому підстави для продовження нарахування процентів, комісії та штрафних санкцій були відсутні. Таким чином, сума заборгованості за кредитом, яка вже стягнута за судовим рішенням, повторно включена до розрахунку боргу [PERSON] Розрахунок боргу виконано невірно, а тому вимоги позивача є необґрунтованими через неналежність поданих доказів. Крім того, представник відповідача [PERSON] подала суду письмове клопотання, у якому наполягала на застосуванні строку позовної давності, який, на її думку, позивачем пропущено, оскільки позовна давність переривається у разі пред'явлення позову до відповідача, у даному випадку - заяви про видачу судового наказу, і починає перебігати заново з моменту постановлення такого судового наказу, тобто з 02.04.10 р. [PERSON] суду пояснила, що у добровільному порядку будь-яких коштів у повернення кредиту та виконання інших зобов'язань за договором [PERSON] не вносив, кошти утримувались з його заробітної плати у примусовому порядку на виконання судового наказу Рівненського міського суду, після закінчення строку дії платіжної картки [PERSON] до Банку за видачею нової картки не звертався та така картка йому не видавалась. З підстав пропуску строку позовної давності [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому суд встановив та врахував наступне. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Судом встановлено, що 03.09.08 р. [PERSON] шляхом заповнення та підписання заяви прийняв Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку, уклавши таким чином з Банком кредитний договір, за умовами якого отримав кредит в сумі 17000,00 грн. на картковий рахунок з умовами сплати відсотків за користування кредитними коштами по кредитній ставці 2,5 % на місяць. З копії заяви про видачу судового наказу вбачається, що 25.03.10 р. Банк звернувся до Рівненського міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Учасниками процесу не оспорюється, що подана заява стосується виконання зобов'язань [PERSON] саме за кредитним договором, з приводу якого пред'явлено даний позов. Із заяви вбачається, що заборгованість [PERSON] по кредиту станом на 31.12.09 р. складає 22588,81 грн. та складається з 13985,39 грн. заборгованості по поверненню тіла кредиту, 4983,52 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 2068,05 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, а також 1551,85 грн. штрафів у зв'язку з порушенням умов договору. Рівненським міським судом 02 квітня 2010 року видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь Банку 22588,81 грн. заборгованості за кредитним договором та 142,94 грн. судових витрат. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 постанови Пленуму № 5 від 30.03.12 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Таким чином, суд не погоджується з думкою представника відповідача [PERSON] про те, що після видачі 02.04.10 р. судового наказу зобов'язання [PERSON] за кредитним договором припинились, адже на момент видачі судового наказу судове рішення залишалось невиконаним. Як вбачається з наданої представником позивача [PERSON] виписки по рахунку [PERSON] за період з 09.09.08 р. по 26.11.14 р., відповідачем сплачувались, а Банком зараховувались кошти у погашення кредиту 23.09.08 р. в сумі 2516,00 грн., 14.10.08 р. в сумі 500,00 грн., 19.11.08 р. в сумі 1000,00 грн. Крім того, на виконання судового наказу на особовий рахунок [PERSON] у Банку систематично поступали кошти у період з 16.02.11 р. по 24.06.14 р., загальна сума перерахувань становить 22731,75 грн., дана сума відповідає розміру стягнутих за судовим наказом боргу та судових витрат (22588,81 грн. та 142,94 грн. відповідно). Як встановлено з пояснень представника відповідача, довідки відділу ДВС Кузнецовського міського управління юстиції № 3281 від 03.08.12 р. та постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.11.13 р., на виконанні у вказаному підрозділі державної виконавчої служби перебував судовий наказ №2н-291 Рівненського міського суду про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 22731,75грн., утримання проводилось із заробітної плати [PERSON] щомісячно по 20 % з коштів, що належать до виплати після відрахування податків, виконавче провадження закінчено 26 листопада 2013 року. З пояснень учасників процесу судом встановлено, що неспівпадіння дати закінчення виконавчого провадження (26.11.13 р.) з датою останнього поступлення на рахунок Банку коштів на примусове виконання судового наказу (24.06.14 р.) мало місце у зв'язку із затримкою перерахування Банку органами державної казначейської служби, якою обслуговуються рахунки органів державної виконавчої служби, утриманих із заробітної плати [PERSON] коштів. Дана обставина ніким не оспорюється. Таким чином, судом встановлено, що протягом часу з 16.02.11 р. по 24.06.14 р. на особовий рахунок [PERSON] в Банку, відкритий для обслуговування кредиту, поступали кошти, що утримувались із його заробітної плати при примусовому виконанні судового наказу Рівненського міського суду № 2н-291 від 02.04.10 р. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 22731,75 грн., в тому числі 22588,81 грн. заборгованості за кредитним договором та 142,94 грн. судових витрат. З пояснень представника позивача [PERSON] та наданих суду виписки по рахунку [PERSON] за період з 09.09.08 р. по 26.11.14 р., розрахунку розміру позовних вимог та виписки по особовому рахунку [PERSON] за період з 09.09.08 р. по 01.09.14 р. вбачається, що кошти, які надходили на особовий рахунок відповідача на виконання судового наказу Рівненського міського суду № 2н-291 від 02.04.10 р., зараховувались Банком у погашення поточної заборгованості [PERSON] за неустойкою, комісією, відсотками, нарахованими відповідно до умов договору. З пояснень учасників процесу судом встановлено, що будь-яких інших вимог, крім звернення 25.03.10 р. до Рівненського міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу, а також звернення до суду з даним позовом, Банком [PERSON] не ставилось. Відповідно до ст.534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу. Суд вважає необґрунтованим посилання представника позивача на ст.534 ЦК України як на підставу зарахування коштів, що поступають на виконання судового рішення, у погашення поточних пені, комісії, відсотків, оскільки дана норма стосується задоволення вимог кредитора, отже, лише тих платежів, про сплату яких пред'явлено вимогу, тобто у даному випадку - грошових вимог, задоволених винесенням судового наказу № 2н-291 від 02.04.10 р. Таким чином, кошти, які надходили на виконання судового наказу, підлягали зарахуванню у погашення боргу [PERSON] за вимогами, задоволеними цим судовим наказом, у черговості, передбаченій ст.534 ЦК України. За таких обставин суд вважає поданий позивачем розрахунок боргу необґрунтованим та виходить з того, що з платежів на особовий рахунок [PERSON], отриманих Банком протягом часу з 16.02.11 р. по 24.06.14 р., підлягали зарахуванню: у відшкодування судових витрат як витрат кредитора, пов'язаних з одержанням виконання - 142,94 грн. - платежем від 16.02.11 р. у частині цієї суми; у погашення заборгованості зі штрафів як неустойки за порушення умов договору - 1551,85 грн. - платежем від 16.02.11 р. у частині решти перерахованих коштів, а також платежами від 14.03.11 р. та від 14.04.11 р. (останній - у частині суми, що не вистачає); у погашення заборгованості з комісії в сумі 2068,05 грн. - платежем від 14.04.11 р. у частині решти перерахованих у цей день коштів, а також платежами від 18.05.11 р., 14.06.11 р., 13.07.11 р., 15.08.11 р., 16.09.11 р. (останній - у частині суми, що не вистачає); у погашення заборгованості з відсотків за користування кредитом в сумі 4983,52 грн. - платежем від 16.09.11 р. у частині решти перерахованих у цей день коштів, а також платежами від 12.10.11 р., 14.11.11 р., 15.12.11 р., 17.01.12 р., 10.02.12 р., 15.03.12 р., 11.04.12 р. (останній - у частині суми, що не вистачає); у погашення тіла кредиту - 13985,39 грн. - платежем від 11.04.12 р. у частині решти перерахованих у цей день коштів, а також платежами від 14.05.12 р., 26.06.12 р., 13.07.12 р., 20.08.12 р., 21.11.12 р., 03.12.12 р., 04.12.12 р., 05.01.13 р., 10.01.13 р., 06.03.13 р., 22.03.13 р., 14.05.13 р., 21.05.13 р., 15.07.13 р., 02.08.13 р., 10.01.14 р., 03.04.14 р., 24.06.14 р. Таким чином, комісія в сумі 2068,05 грн., нарахована [PERSON] за умовами кредитного договору за період до 31.12.09 р., погашена 16.09.11 р., відсотки за користування кредитом в сумі 4983,52 грн., нараховані [PERSON] за умовами кредитного договору за період до 31.12.09 р., погашені 11.04.12 р., тіло кредиту [PERSON] в сумі 13985,39 грн. погашене 24.06.11 р. Відповідно до Тарифів та умов обслуговування кредитних карт ПАТ КБ «Приватбанк», комісія за несвоєчасне внесення мінімальних щомісячних платежів складає 1 % від загальної суми заборгованості, але не менше 50 грн. Згідно із заявою [PERSON] на оформлення кредиту, яка разом з Тарифами, а також Правилами і умовами надання банківських послуг складають укладений з Банком кредитний договір, базова процентна ставка за кредитом складає 2,5 % на місяць на залишок заборгованості. Отже, нарахування комісії та відсотків за користування кредитом за умовами кредитного договору пов'язується з наявністю боргу по поверненню тіла кредиту та залежить від його розміру. Таким чином, обґрунтовані вимоги про стягнення коштів за кредитним договором, з урахуванням виданого раніше та повністю виконаного судового наказу та вимог ст.598 ЦК України, складаються з вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, комісії та неустойки за період з 01.01.10 р. (наступного дня за датою, станом на яку розраховано заборгованість, стягнуту за судовим наказом) по 24.06.14 р. (дати повного погашення тіла кредиту). При цьому щомісячний розмір відсотків та комісії підлягав вирахуванню виходячи із залишку боргу по тілу кредиту, який починаючи з 11.04.12 р. (дати початку погашення тіла кредиту, стягнутого за судовим наказом) щомісяця зменшувався у зв'язку з перерахуванням відповідних платежів при примусовому виконанні судового наказу. Вирішуючи питання про застосування наслідків пропуску позовної давності, суд виходив з наступного. Як вбачається з п.3.1 Розділу 3 «Умови обслуговування» Умов і правил надання банківських послуг, для надання послуг Банк відкриває Клієнту картрахунки, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначений у заяві і Пам'ятці клієнта, підписанням яких клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата відкриття рахунку, зазначена у розділі «Відмітки банку» заяви. Відповідно до п.9.12 Розділу І Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк. Відповідно до п.9.3 Розділу І вищезазначених Умов, картрахунки відкриваються на невизначений строк, за винятком умов, передбачених пп.9.6, 9.7 Умов. Пунктом 5.4 Розділу ІІ Умов передбачено, що строк погашення по кредиту за платіжними картками без встановлення мінімального обов'язкового платежу здійснюється в наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці. З аналізу вищезазначених умов вбачається, що кредитний договір позивача з [PERSON] на даний час діє, оскільки жодна з сторін не інформувала іншу сторону про припинення його дії (п.9.12 Розділу І), однак строк погашення кредитних коштів у повному обсязі, наступив в останній день місяця, зазначеного на платіжній картці (п.5.4 Розділу ІІ). З наданої позивачем копії письмової заяви [PERSON] від 03.09.08 р. та оглянутої судом платіжної картки, встановлено, що з метою отримання позичальником кредитних коштів та проведення розрахунків за договором, відповідачу було видано платіжну банківську картку [NUMBER] терміном дії до вересня 2010 року. За таких обставин суд прийшов до висновку, що отриманий в установі позивача кредит [PERSON] повинен був повернути в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (п.5.4 Розділу ІІ Умов), отже, що строк виконання ним обов'язку повернути кредит наступив 30 вересня 2010 року. Відповідно до ст.ст.256-257, 260 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Статтями 253, 254 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Враховуючи, що відповідно до п.5.4 Розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг, строк повернення [PERSON] кредиту наступив 30 вересня 2010 року, з 01 жовтня 2010 року почався перебіг позовної давності, у межах якого позивач може звернутися до суду з вимогами про стягнення платежів за кредитним договором. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявив, що у спірних правовідносинах строк позовної давності переривався пред'явленням позову та сплатою [PERSON] коштів, що мало місце до 24.06.14 р. Статтею 264 ЦК України передбачено випадки переривання перебігу позовної давності, а також наслідки такого переривання. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається також у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судом встановлено, що після 01.10.10 р. [PERSON] кошти у погашення заборгованості за кредитним договором не вносились. Доказів вчинення ним будь-яких дій, що свідчили би про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку, суду не надано. При цьому суд вважає, що поступлення на особовий рахунок [PERSON] у Банку платежів у погашення його боргу, що міло місце у період з 16.02.11 р. по 24.06.14 р., не свідчить про визнання ним свого боргу, оскільки, як встановлено судом, кошти стягувались на виконання судового наказу органами державної виконавчої служби у примусовому порядку. Суд враховує також, що заяву про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором Банк подав до настання строку виконання ним зобовязань в повному обсязі, скориставшись встановленим умовами договору правом на дострокове стягнення заборгованості, і судовий наказ про стягнення з нього заборгованості Рівненським міським судом видано 02.04.10 р., тобто також до настання такого строку. З пояснень учасників процесу та поданих доказів судом встановлено, що після початку перебігу строку позовної давності (01.10.10 р.) і до пред'явлення даного позову (14.07.14 р.), з іншими позовами до [PERSON] про стягнення боргу по кредитному договору від 03.09.08 р. Банк не звертався. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що обставин, передбачених ст.264 ЦК України, що зумовлювали би переривання перебігу позовної давності, у даному спорі не встановлено, отже, що перебіг позовної давності не переривався. Оскільки строк, у межах якого позивач може звернутися до суду з вимогами про стягнення платежів за кредитним договором, має тривалість у три роки, розпочався 01.10.10 р. та не переривався, позовна давність як строк, у межах якого позивач може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права, сплинув 01 жовтня 2013 року. Статтею 267 ЦК України передбачено наслідки спливу позовної давності, зокрема, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України, в силу ст.360-7 ЦПК України обов'язковою для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з таким рішенням Верховного Суду України, у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила застосувати до заявленої Банком вимоги позовну давність, а позивачем заявлено вимогу до [PERSON] 14 липня 2014 року, тобто після спливу позовної давності, і причини пропущення позовної давності позивачем не наведено, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed