Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи якій зазначив, що відповідач [PERSON] уклала з позивачем кредитний договір відповідно до якого банк передав відповідачу кредит в сумі 30000 доларів США. В забезпечення погашення кредити позивач з відповідач уклали договір іпотеки відповідно до якого вона в рахунок забезпеченням умов виконання кредитного договору передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру площею 49,60 кв.м., що розташована в [ADDRESS]. Позивач звертався до відповідача про погашення даної заборгованості, але останній будь-які дії не вчиняв, а тому позивач просить в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на заставне майно, встановити спосіб реалізації вказаного майна, надати представнику позивача вчиняти дії від імені відповідача щодо реалізації вказаного майна, виселити відповідачів з квартири, а також стягнути судові витрати.(а.с.4-6). В судове засідання представник позивача не з'явився, подавши до суду уточнену позовну заяву . в якій просить слухати справу в його відсутності , проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися причин неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що вматеріалах справи містяться відповідні розписки. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд перевіривши наявні матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язання є правовідношення , в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, згідно якої підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є також договори, що відповідає відносинам виниклим між сторонами. Статтями 526,527,530 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору у встановлені терміни, а ст.629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, але відповідач виконував свої зобов'язання неналежним чином, що вказує на виникнення з його вини заборгованості по кредитному договору, відсоткам по кредиту та нарахуванню штрафних санкцій за неналежне виконання договірних зобов'язань, що підтверджує правомірність звернення позивача до суду. Відповідно до ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; оплата неустойки; відшкодування збитків. Згідно статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку встановленому договором, а згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути частинами (з розстроченням) то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Статтею 589 ЦК України встановлено, що в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, а статтею 590 ЦК України встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду; заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором чи законом, а тому суд вважає за необхідне звернути стягнення на предмет застави - квартиру площею 49,60 кв.м., що розташована в [ADDRESS] належить відповідачеві. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15. Щодо позовної вимоги позивача в частині виселення відповідачів з вказаної квартири, суд вважає що дана позовна вимога не обґрунтована та безпідставна, тому не може бути задоволена . Позивач поніс витрати при зверненні до суду, а тому вони, згідно статті 88 ЦПК України повинні бути стягнути з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial