Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Ламанс Транс-Експрес» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення відшкодованої шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16.10.2014 року о 19.40 год. в м. Києві на перехресті вул. Лагерна та просп. Перемога, з вини водія [PERSON] , який керував автомобілем марки FREIGTLINER, номерний знак [NUMBER] із напівпричепом марки HYNDAI CGN,номерний знак [NUMBER] та які на праві власності належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Ламанс Транс-Експрес», відбулася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої належному [PERSON] автомобілю Volvo, номерний знак [NUMBER] , заподіяні механічні ушкодження. Вина [PERSON] у скоєнні зазначеної ДТП підтверджується постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 16.10.2014 року у справі №761/27517/14-п. Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12.04.2017 року з позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ламанс Транс-Експрес» на користь [PERSON] було стягнуто у відшкодування шкоди, завданої [PERSON] , який під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ТОВ «Ламанс Транс-Експрес», на загальну суму 81075,07 грн., з яких: 78222,34 грн. матеріальна шкода, 1050 грн. вартість авто-товарознавчого дослідження, 1000 грн. витрати на правову допомогу, 802,73 грн. судовий збір. Судове рішення позивачем було виконане в повному обсязі шляхом здійснення перерахування коштів: 09.08.2017 року - 10000 грн., 16.08.2017 року року - 10000 грн. та 23.08.2017 року року - 61075,07 грн. З урахуванням викладеного позивач просив стягнути зазначену суму з відповідача [PERSON] в порядку регресу. В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги зазначивши, що в позові помилково вказано, що обставини дорожньо-транспорної пригоди мали місце 16.10.2014 року, в дійсності дані обставини мали місце 11.09.2014 року о 19.40 год. Від відповідача надійшов відзив на позов, яким останній заперечував стягнення суми збитків в розмірі, заявленому позивачем, оскільки на час дорожньо-транспортної пригоди він з позивачем перебував у трудових відносинах вважає, що у даних спірних правовідносинах слід керуватися положеннями не ст. 1191 ЦК України, а ст. 132 КЗпП України, яка передбачає матеріальну відповідальністі у межах середньо місячного заробітку. Крім того, посилався на те, що посада водія не відноситься до категорії працівників, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Також просив відмовити у позові у зв`язку зі спливом однорічного строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги підтримують в повному та просили їх задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача, проти задоволення позову заперечують, просили відмовити у задоволенні позову. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію платіжних доручень №12887 від 09.08.2017 року, №12978 від 16.08.2017 року та №13071 від 23.08.2017 року; копію рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12.04.2017 року; копію постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 16.10.2014 року; індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] ; копію наказів Товариства з обмеженою відповідальністю «Ламанс Транс-Експрес» від 20.08.2014 року за №127, 22.09.2014 року за №143 та 10.10.2014 року за №152; копію договору про повну матеріальну відповідальність від 20.08.2014 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і можливість часткового задоволення позову. Судом встановлено, що 20.08.2014 року відповідача [PERSON] прийнято до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ламанс Транс-Експрес» на посаду водія з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.103). 11.09.2014 року о 19.40 год. в м. Києві на перехресті вул. Лагерна та просп. Перемога, з вини водія [PERSON] , який керував автомобілем марки FREIGTLINER, номерний знак [NUMBER] із напівпричепом марки HYNDAI,номерний знак [NUMBER] та які на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Ламанс Транс-Експрес», відбулася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої належному [PERSON] автомобілю Volvo, номерний знак [NUMBER] , заподіяні механічні ушкодження. Вина [PERSON] у скоєнні зазначеної ДТП підтверджується постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 16.10.2014 року у справі №761/27517/14-п (а.с. 8-9). Наказом від 22.09.2014 року відповідача переведено з посади водія на посаду слюсаря Товариства з обмеженою відповідальністю «Ламанс Транс-Експрес», а наказом від 10.10.2014 року звільнено 27.09.2014 року за прогул (а.с. 104 зворотня сторінка). Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12.04.2017 року з позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ламанс Транс-Експрес» на користь [PERSON] було стягнуто у відшкодування шкоди, завданої [PERSON] , який під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ТОВ «Ламанс Транс-Експрес», на загальну суму 81075,07 грн., з яких: 78222,34 грн. матеріальна шкода, 1050 грн. вартість авто-товарознавчого дослідження, 1000 грн. витрати на правову допомогу, 802,73 грн. судовий збір. Позивачем було сплачено вказану суму шкоди шляхом перерахування коштів платіжними дорученнями: 09.08.2017 року - 10000 грн., 16.08.2017 року року - 10000 грн. та 23.08.2017 року року - 61075,07 грн. (а.с. 5,6,7). Згідно зі ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Згідно зі ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначено, що за правилами ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. N 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Оскільки відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах з позивачем лише в період з 20.08.2014 року по 27.09.2014 року, розмір його заробітної плати згідно відомостей Пенсійного фонду України за цей період становив: серпень 2014 року - 472,50 грн, вересень 1102,27 грн., тому суд вважає визначити заподіяну з вини відповідача шкоду при виконанні трудових обов`язків у розмірі мінімального розміру заробітної плати 1218 гривень на час завдання такої шкоди, оскільки відсутні правові підстави для її визначення у більшому розмірі ніж цей заробіток. Доводи сторони позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача в порядку регресу матеральної шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідач на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому дані спірні правовідносини підлягають вирішенню нормами трудового законодавства, а не загальним положеннями відшкодування шкоди, предбачененими ЦК України. Судом також не вбачається підстав для відшкодуваня шкоди у розмірі виплаченого відшкодування з огляду на наявність між сторонами договору про повну матеріальну відповідальність, оскільки умовами договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між сторонами 20.08.2014 року (а.с.105) передбачалось взяття на себе працівником (відповідачем) повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. В свою чергу дані спірні правовідносини виникли не в наслідок незабезпечення відповідачем цілості майна, переданого йому для зберігання, а внаслідок завдання ним шкоди третій особі, а тому такі дії відповідача не підпадають під випадки, передбачені ст. 134 КЗпП України та умови даного договору. Крім того, відсутність підстав для відшкодуваня шкоди у розмірі виплаченого відшкодування обумовлена тим, що відповідач, працюючи на посаді водія, не належить до категорії працівників, з якими згідно статті 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Статтею 135-1 КЗпП України визначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, відповідач на посаді водія не належить до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Аналогічна правова позиція зазначена у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», де передбачено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Таким чином, укладений договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем [PERSON] не може бути підставою для матеріальної відповідальності останнього у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди, оскільки на спірний випадок поширюються правила про відповідальність працівника у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. Під час розгляду справи позивачем заявлено про застосування строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. З наявних в матеріалах справи копії платіжних доручень №12887 від 09.08.2017 року, №12978 від 16.08.2017 року та №13071 від 23.08.2017 року (а.с. 5,6,7) вбачається, що кошти у сумі 81075,07 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспорною пригодою, позивачем були перераховані потерпілому у серпні 2017 року, а тому саме з цього часу відраховується річний строк позовної давності. Позивач звернувся до суду в липні 2017 року, тобто в межах річного строку позовної давності. З огляду на викладене, підстав для відмови в позові в зв`язку зі спливом строку позовної давності не вбачається. У зв`язку з вище наведеним, позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1218 гривнень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. На підставі ст. 141 ЦПК України, виходячи з принципу пропорційності покладення судових витрат при частковому задовленню позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору в сумі 24 грн. 00 коп. (враховуючи, що судом задоволено 1,5 % заявлених позовних вимог). На підстав викладеного та

Outcome: partial