Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач ТОВ «Прогрес» звернулось до Тарутинського районного суду Одеської області і, уточнивши позовні вимоги, просило визнати за ТОВ «Прогрес» право оренди земельної ділянки площею 3,5101 га (кадастровий номер [NUMBER]) (а.с. 176-180). В обгрунтування позовних вимог послався на те, що ТОВ «Прогрес» є орендарем земельної ділянки площею 3,5101 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка належить відповідачу [PERSON] на праві власності як спадкоємцю [PERSON], з якою ТОВ «Прогрес» 21 січня 2014 року уклало договір оренди цієї земельної ділянки строком на 7 років. 14 вересня 2016 року на адресу ТОВ «Прогрес» надійшла письмова заява відповідача [PERSON] з вимогою не обробляти належну йому земельну ділянку, оскільки він має намір її обробляти самостійно. Позивачем ТОВ «Прогрес» було відмовлено в достроковому розірванні зазначеного договору, позаяк строк його дії спливає лише у 2021 році, а інших підстав для його розірвання достроково немає. Разом з тим, враховуючи, що триває конфлікт між ТОВ «Прогрес» та [PERSON] з приводу зазначеної земельної ділянки, ТОВ «Прогрес» просило визнати за ним право оренди земельної ділянки площею 3,5101 га (кадастровий номер [NUMBER]). Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до ТОВ «Прогрес» про розірвання договору оренди землі, скасування державної реєстрації та зобов'язання повернути земельну ділянку (а.с. 64-65). В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] послався на те, що дійсно він отримав у спадщину від [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 3,51 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка була передана в оренду спадкодавцем ТОВ «Прогрес» на підставі договору оренди землі від 21 січня 2014 року. Проте, ознайомившись зі змістом цього договору він встановив, що орендна плата його не влаштовує, крім того він здатен і має намір самостійно обробляти цю земельну ділянку. Враховуючи викладене, 14 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Прогрес» із письмовою заявою про небажання переукладати існуючий договір оренди її та про свої наміри, як власника, самостійно її обробляти. ТОВ «Прогрес» відмовило у розірванні договору оренди зазначеної земельної ділянки, посилаючись на те, що строк його дії спливає лише у 2021 році та не має підстав для його одностороннього розірвання. Таким чином, як зазначив у зустрічному позові [PERSON], з 19 вересня 2016 року і по теперішній час між ним та ТОВ «Прогрес» триває конфлікт з приводу права користування цією земельною ділянкою, а отже просив у зустрічному позові розірвати договір оренди від 21 січня 2014 року земельної ділянки площею 3,5101 га (кадастровий номер [NUMBER]), скасувати державну реєстрацію речового права на цю земельну ділянку за ТОВ «Прогрес» та зобов'язати ТОВ «Прогрес» її повернути. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнений позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, та заперечував в повному обсязі проти зустрічного позову. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти позовних вимог первісного позову в повному обсязі та просили задовольнити зустрічний позов. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює трактористом в ТОВ «Прогрес», і з [PERSON] знайомий. У [PERSON] є його особисто земельна ділянка та земельна ділянка, яка належала його матері і перебуває в оренді у ТОВ «Прогрес», ці земельні ділянки знаходяться поруч одна з іншою. [PERSON] встановив колишки (межові знаки) на цих земельних ділянках, а представники ТОВ «Прогрес» їх забрали з земельної ділянки, яка належала його матері. Восени 2016 року [PERSON] зорав і засіяв його власну земельну ділянку (а.с. 165-169). Відповідач за первісним позовом [PERSON] пояснив, що дійсно він вертався до ТОВ «Прогрес» з проханням повернути йому орендовану земельну ділянку, тому що він залишився без роботи і має намір обробляти цю земельну ділянку. Йому було відмовлено в цьому. Згодом він замовив технічну документацію для встановлення меж цих земельних ділянок в натурі (на місцевості) і ФОП [PERSON] виготовив її, встановив межі цих земельних ділянок, які були позначені межовими знаками. В подальшому представники ТОВ «Прогрес» зняли межові знаки, які позначали межі орендованої земельної ділянки, і зорали її (а.с. 165-169). Свідок [PERSON] пояснив, що він працював для ТОВ «Прогрес» на цьому полі, де перебувають земельні ділянки [PERSON] Коли він проводив культивування, йому представники ТОВ «Прогрес» показали, де проводити культивування і зокрема на яку земельну ділянку не заїжджати, тому що вона перебуває у користуванні у [PERSON] (а.с. 165-169). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, суд дійшов наступних висновків. Так, згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5, 9 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. За приписами ст.ст. 6, 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. В судовому засіданні встановлено і не оспорювалось сторонами, що 21 січня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Прогрес» на 7 років укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,5101 га (кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться на території Вознесенської Другої сільської ради Тарутинського району Одеської області (а.с. 9-12). На підставі зазначеного договору оренди землі зареєстровано відповідне право оренди за ТОВ «Прогрес» (а.с. 7-8). Відповідно до п.п. 40, 41 договору його розірвання в односторонньому порядку не допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є невиконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с. 11). В подальшому [PERSON] померла і право власності на зазначену земельну ділянку на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 03 лютого 2016 року № 53 набув [PERSON] (а.с. 26-27, 58). 14 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до директора ТОВ «Прогрес» Узуна В.Д. з листом з повідомленням про небажання переукладати існуючий договір оренди землі площею 3,5101 га, позаяк він має намір обробляти її самостійно (а.с. 64). Як встановлено судом на підставі пояснень сторін, ТОВ «Прогрес» відмовило у достроковому розірванні договору оренди землі, позаяк строк його дії спливає лише у 2021 році. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. З положень статті 32 Закону України «Про оренду землі» вбачається, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Крім того, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У зустрічному позові як на підстави дострокового розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку за рішенням суду [PERSON] послався на те, що його не влаштовує орендна плата та він має намір самостійно обробляти цю земельну ділянку (а.с. 64-65), проте зазначені підстави не є достатніми для дострокового розірвання в односторонньому порядку договору оренди землі в розумінні ст.ст. 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», інших підстав [PERSON] не зазначено і не доведено в судовому засіданні належними і допустимими доказами, а тому суд з цих підстав відмовляє в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. 06 вересня 2016 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5101 га (кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться на території Вознесенської Другої сільської ради Тарутинського району Одеської області, та закріплено в натурі на місцевості відповідними межовими знаками (а.с. 114-140). Як вбачається з відповіді тво начальника Тарутинського відділення поліції від 07 жовтня 2016 року, [PERSON] звертався із заявою до ТОВ «Прогрес» з проханням не оброблювати земельну ділянку, тому що він має намір обробляти її самостійно також і 12 лютого 2016 року (а.с. 31). Окрім того, з наданого листа вбачається, що в липні 2016 року [PERSON] здійснив дискування зазначеної земельної ділянки (а.с. 31). Таким чином, на думку суду, в судовому засіданні доведено факт намагання [PERSON] перешкодити ТОВ «Прогрес» здійсненню своїх прав, як орендаря земельних ділянок. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. На підставі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28 січня 2015 р. у справі № 6-222цс14). Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). За приписами ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Отже, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо необхідності захисту, шляхом його визнання, права оренди ТОВ «Прогрес» земельної ділянки площею 3,5101 га (кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться на території Вознесенської Другої сільської ради Тарутинського району Одеської області. Також, відповідно до ст.ст. 215, 220 ЦПК необхідно вирішити питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Прогрес» підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на суму 1600 гривень (а.с. 44). Враховуючи викладене,

Outcome: approved