Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Позивач у квітні 2021 року звернувся до суду з позовом на предмет захисту здійснення свого права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , яке порушено відповідачами [PERSON] та [PERSON] шляхом обтяження зазначеного нерухомого майна іпотекою, де іпотекодержатель є [PERSON] , а іпотекодавець [PERSON] , укладеного як забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики. Позов пред`явлений за наявності рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі №203/1740/19, якими скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №25252760 від 15 березня 2018 року про право власності [PERSON] на вищевказане нерухоме майно та витребувано з її володіння на користь позивача, а право власності на спірне нежитлове приміщення визнано за позивачем. Цими рішеннями також встановлено нікчемність договору купівлі-продажу від 15 березня 2018 року, за яким [PERSON] набула право власності на спірне приміщення від [PERSON] , який, а силу неправомірного набуття свого права власності на зазначене нежитлове приміщення, не мав юридичних підстав укладати з [PERSON] зазначений договір купівлі-продажу, а остання, в свою чергу, не мала юридичних підстав для укладання договору іпотеки №423 від 27 березня 2019 року, на підставі якого державним реєстратором внесено запис про іпотеку №30946110 від 27 березня 2019 року у Дрежавному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та запис про обтяження №30903513 від 27 березня 2019 року, з огляду на що позивач вважає договір іпотеки №423 від 27 березня 2019 року недійсним у зв`язку із відсутністю у відповідача [PERSON] права власності на спірне майно та правових підстав для укладання договору іпотеки, а також вважає, що записом про іпотеку та про обтяження порушується його право власності на майно, яке належить позивачеві на праві приватної власності, тому просить визнати договір іпотеки №423 від 27 березня 2019 року недійсним, а записи про іпотеку та обтяження скасувати. З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 12 травня 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень, однак з потребою у витребуванні доказів за клопотанням позивача за ухвалою суду від 02 червня 2021 року у приватного нотаріуса ДМНО Кретової Н.Б. примірника договору іпотеки №423 від 27 березня 2019 року на підставі якого внесено запис про іпотеку на спірне майно та запис про обтяження. Ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року у справі підготовче провадження закінчено та справ призначено до розгляду по суті. Відповідачі свої відзиви не подали, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляли і про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем її постійного проживання (перебування). В судове засідання представник позивач не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, однак 14 грудня 2021 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, де також зазначив про можливість розгляду справи в заочному порядку з повним підтримання позовних вимог та їх задоволенням. Відповідачі, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про розгляд справи у їх відсутність не клопотали, причин їх неявки не повідомили, на підставі чого проведений заочний розгляд справи згідно з ст. ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди представника позивачів, який не обмежений у своїх повноваженнях. Суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні правовідносин відповідним наступним обставинам. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року у справі №ПР25/265-10(ПР30/39-10) визнано недійсним рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 13 листопада 2003 року «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних підприємств «Південне», «Центральний», Лівобережний» в частині прийняття у комунальну власність територіальних громад міста майна у вигляді нежитлового приміщення [ADDRESS] ; визнано недійсним рішення Дніпропетровської міської ради №41/41 від 24 грудня 2008 року «Про надання дозволу СПД [PERSON] на виконання невід`ємних поліпшень орендованого нежитлового приміщення по [ADDRESS] »; визнано недійсним рішення Дніпропетровської міської ради №20/43 від 25 лютого 2009 року «Про приватизацію нежитлового приміщення житлового будинку літ. А-5 по [ADDRESS] », яким було розпочато процедуру приватизації приміщення [ADDRESS] (а.с.16-19). Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04 липня 2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 27 листопада 2012 року залишено без змін рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2011 року у справі №ПР25/265-10(ПР30/39-10)(а.с.20-26). Відповідно до зведеного переліку майна ДП «Придніпровська залізниця», що закріплюється за ПАТ «Українська залізниця» на праві господарського відання, складеного на підставі результатів інвентаризації майна станом на 31 липня 2014 року, проведеної на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2014 року «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та результатів оцінки ринкової вартості майна та майнових прав для цілей формування статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», у господарському віданні відокремленого структурного підрозділу «Дорожній фізкультурно-спортивний клуб «Локомотив» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» знаходиться нежитлове приміщення №63 літ.А-5 в будинку [ADDRESS] , яке введено в експлуатацію з 01 червня 1996 року (а.с.14,15). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Українська залізниця «в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності задоволено частково (а.с.27-29). Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 22 жовтня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1464. Скасовано свідоцтво про право власності, видане 23 квітня 2009 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради не нежитлове приміщення [ADDRESS] на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19 листопада 2003 року. Скасовано державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] за [PERSON] , проведену 22 жовтня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.М. на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року. Витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення [ADDRESS] . Визнано за ПАТ «Українська залізниця» право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 22 жовтня 2015 року, посвідченого нотаріально, скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні вимог ПАТ «Українська залізниця» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 22 жовтня 2015 року, посвідченого нотаріально, відмовлено (а.с.30-37). Зазначеною постановою встановлено нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 22 жовтня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1464, з моменту його вчинення, в силу положень ст.ст.215, 216 ЦК України, що не потребує окремого його визнання недійсним, отже [PERSON] набув право власності за нікчемним правочином в силу закону, а тому на момент укладання договору купівлі-продажу спірного приміщення 15 березня 2019 року з [PERSON] не мав права власності на це майно та не міг виступати в ньому продавцем. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2020 року позовні вимоги АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування записів про право власності та обтяження задоволені частково (а.с.38-40). Скасовано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №25252760 від 15 березня 2018 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення №63 по [ADDRESS] та витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь АТ «Українська залізниця». В іншій частині вимог - відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 березня 2018 року та договору іпотеки від 27 березня 2019 року суд виходив з того, що позивачем поєднані різні способи захисту прав власника; заявлено зобов`язальну вимогу про реституцію речі на підставі визнання недійсними угод, укладених без його волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях позивачу надано право на віндикаційний позов про витребування майна, який пред`явлено позивачем, а відмова у скасуванні записів про іпотеку та обтяження майна обґрунтована тим, що у справі не залучено співвідповідачем іпотекодержателя [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2020 року залишено без змін(а.с.41-43). Вказані судові рішення в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України є преюдицйними для даної справи і обставини, встановлені цим рішенням додатковому доказуванню не підлягають. Так, судом встановлено, що 27 березня 2019 року між [PERSON] , як іпотекодавцем, та [PERSON] , як іпотекодержателем, укладений договір іпотеки №423, де предметом іпотеки є нежитлове приміщення №63 на першому поверсі житлового будинку літ.А-5 поз. 1-9 по [ADDRESS] загальною площею 69,6 кв.м.(а.с.13). Право власності на зазначене спірне майно станом на 23 квітня 2019 року зареєстровано за [PERSON] , що узгоджується з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі договору купівлі-продажу №241 від 05 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Шатковською І.О. Також станом на 23 квітня 2019 року внесено запис про іпотеку на підставі договору іпотеки № 423, посвідченого 27 березня 2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б., про що приватним нотаріусом, як реєстратором, винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46223665 від 29 березня 2019 року, як і внесено тією ж датою запис про обтяження з індексним номером: 46179118(а.с.11,12). Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, під час вирішення позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме її порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й судом має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний і правомірний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що предметом іпотеки можуть бути один чи декілька об`єктів нерухомого майна за умов, зокрема: що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. У відповідності до ст.17 Закону України «Про іпотеку» встановлено підстави припинення іпотеки, зокрема, визнання іпотечного договору недійсним. Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п.2 ч.6 ст. 37 цього закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(п.4 ч.1 ст. 3 цього Закону). У відповідності до п.п.12,13 Розділу «Загальний порядок проведення державної реєстрації прав» Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема, розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру, Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав. Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та реєстрами (кадастрами), автоматизованими інформаційними системами, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Мін`юстом разом з відповідним державним органом. Державний реєстратор у разі наявності в нього паперових носіїв інформації (реєстрових книг, реєстраційних справ, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації) використовує також відомості, які містяться на відповідних носіях інформації. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на момент укладання договору іпотеки у [PERSON] були відсутні права на володіння, користування та розпорядження нежитловим приміщенням [ADDRESS] , а відтак, і на підписання договору іпотеки №423 від 27 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б., що є прямим створенням перешкод власнику, позивачу у справі, у здійсненні належного йому права володіння, користування та розпорядження власністю та що може свідчити про порушення чи обмеження правомочностей власника щодо цих прав. Суд відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в судовому засіданні, тісно пов`язаних з фактичними даними обставин справи та паперових доказів, що в сукупності з відкритими відомостями державних реєстрів прав узгоджуються з преюдиційними фактами, дійшов стійкого внутрішнього переконання у внесенні суб`єктом державної реєстрації прав відомостей про виникнення в іншої особи права іпотекодержателя спірного майна до Державного реєстру прав з порушенням права позивача, який є дійсним власником цього ж самого майна, рішенням про державну реєстрацію договору іпотеки та обтяження, чим за висновками Верховного Суду, викладеними четвертого вересня 2018 року у §§ 5.17, 5.18 постанови Великої Палати № 12-184гс18 про тлумачення пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і про застосування частини другої статті 26 цього Закону у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, обґрунтовується рішення в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію іпотечного договору та обтяження нерухомого майна на підставі цього договору за неґаторним позовом до відповідачів [PERSON] , як іпотекодержателя, та [PERSON] , як іпотекодавця, щодо права відповідача [PERSON] здійснено такий запис, оскільки його наявність порушує речові права позивача та його законні інтереси в дотриманні меж його цивільних обов`язків перед цими відповідачами. Відповідно, досліджені в судовому засіданні добуті фактичні дані згідно з ст.ст. 80, 89 ЦПК України за внутрішнім переконанням суд визнав достатніми для своїх висновків про порушення відповідачем [PERSON] права власності позивача на спірне нежитлове приміщення у зв`язку із неправомірним укладанням договору іпотеки №423 від 27 березня 2019 року у зв`язку із відсутністю у неї права власності на нерухоме майно, а, як наслідок, виданням рішення приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. запису про іпотеку №30946110 від 27 березня 2019 року та запису про обтяження №30903513 від 27 березня 2019 року, з чого слід дійти висновку про визнання договору іпотеки №423 від 27 березня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Суд, здійснюючи правосуддя, згідно з ст. 5 ЦПК України захищає цивільні права та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, враховуючи висновки Верховного Суду, викладених у § 74 постанови Великої Палати № 14-376 цс18 від 29 травня 2019 року, за якими за певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права, що також закріплено у пункті 5.17 постанови ВС від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, заборона на скасування чи вилучення внесених до Державного реєстру прав відомостей про речові права відповідно до чинної редакції ч. 3 ст. 26 № 1952-IV в судовій практиці може забезпечити ефективний захист скасування відповідного запису до Державного реєстру прав, а тому способом правового захисту у змісті позову є як скасування по суду державної реєстрації прав, так і скасування відомостей про них, що містилися в Державному реєстрі прав до прийняття оскарженого рішення. За таких обставин, суд дійшов висновку про скасування запису про іпотеку №30946110 від 27 березня 2019 року та запису про обтяження на підставі договору іпотеки №30903513 від 27 березня 2019 року у Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Судові витрати відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України покладаються повністю на співвідповідачів порівну, незалежно від результатів вирішення спору, який виник внаслідок їх неправильних дій. На підставі викладеного,

Outcome: approved