Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач, уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, просить стягнути з відповідача на його користь 65 064 грн. 37 коп., а саме: 53 750 грн. основного боргу, 6 880 грн. інфляційних витрат та 3% річних в розмірі 4 434,37 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що 06 жовтня 2009 року відповідач позичив у нього грошові кошти в сумі 53 750 грн. строком на два роки, які зобов'язувався повернути до жовтня 2011 року, що підтверджується його власноручною розпискою. Незважаючи на умови вказаного договору, відповідач не повернув йому у зазначений термін вказану суму боргу. Вважає, що відповідач повинен йому повернути борг та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] дав пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, просить позов задоволити. Окрім того, доповнив, що 06 жовтня 2009 року між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач видав позивачу розписку, і дана розписка протягом всього часу до моменту звернення позивача до суду зберігалася у нього, що свідчить про невиконання відповідачем зобов'язання. Також зазначив, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою добровільно повернути борг, однак останній на день розгляду справи заборгованість не погасив, а тому просить позов задоволити в повному обсязі та стягнути з відповідача 65 064, 37 грн. боргу за період з 01.01.2013 р. по 06.10.2014 р., тобто до моменту звернення до суду з даним позовом. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та доповнив, що 06.10.2009 року він позичив у позивача гроші в розмірі 53 750 грн. строком на 24 місяці, які зобов'язувався повернути 06.10.2011 року, однак, у зв'язку з відсутністю роботи, він не мав можливості добровільно погасити борг. Окрім цього, зазначив, що він не згідний з розміром інфляційних витрат, які нарахував позивач, оскільки вважає, що розмір індексу інфляції за весь час прострочення повинен бути нарахованим до жовтня 2011 року, тобто до моменту настання строку виконання зобов'язання, а саме, коли він фактично повинен був повернути кошти. В частині нарахування 3% річних в розмірі 4 434,37 грн. не заперечує та згідний їх сплатити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. За змістом норм ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що згідно розписки, долученої позивачем до матеріалів справи, між сторонами 06.10.2009 року було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] взяв в борг 53 750 грн. строком на 24 місяці /а.с.24/, тобто до 06.10.2011 року. З матеріалів справи вбачається, та не оспорюється відповідачем по справі факт невиконання ним боргового зобов'язання перед позивачем. Наведені відповідачем мотиви невиконання зобов'язання не свідчать про неможливість повернення ним коштів позичальнику. Суд вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню норми ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, виходячи з наступного. Так, Верховний Суд України 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 сформулював правову позицію, згідно з якою визначив, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, виходячи з аналізу норм ст. 1047 ЦК України та зазначеної правової позиції Верховного Суду України, договором позики є реальна, одностороння, оплатна або безоплатна угода, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти в розмірі 53 750 грн., які зобов'язався повернути, однак взятих зобов'язань не виконав, у зв'язку з чим з відповідача слід стягнути на користь позивача вказану суму боргу. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних підлягають до задоволення, з наступних підстав. Так, за змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідач протягом строку дії договору позики взятих на себе зобов'язань не виконав, а тому, з врахуванням вимог ст. 625 ЦК України, з відповідача на корись позивача слід стягнути 3% річних за час прострочення за період з 01.01.2013 року по 06.10.2014 рік в розмірі 4 434 грн. 37 коп. Також слід стягнути з відповідача на користь позивача і суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за 2013-2014 р.р., яка становить 6 880 грн. Таким чином з відповідача слід стягнути 53 750 грн. основного боргу, інфляційні витрати в розмірі 6 880 грн. та 4 434 грн. 37 коп. - процентів за прострочення повернення боргу. Всього слід стягнути 65 064 /шістдесят п'ять тисяч шістдесят чотири/ грн. 37 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, сторона, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 767, 28 грн. сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви до суду. Окрім цього, відповідно до вимог ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 575 грн. 05 коп. понесених представником позивача витрат на придбання квитків.

Outcome: approved