Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач у травні 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просить стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.11.2005р. у сумі 41\~520,58\~грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 5\~994,60 грн., заборгованості з сплати процентів за користування кредитом у розмірі 33\~072,62\~грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 1\~953,36 грн. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вказаного кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 15\~100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, однак відповідач порушує взяті на себе зобовязання щодо повернення кредитних коштів позивачу. Заочним рішенням Ленінського районного суду від 03.07.2014р. позовні вимоги задоволені. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2015р. рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2014р. змінено, позовні вимоги, з урахуванням строків позовної давності, задоволені частково. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016р. заочне рішення Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 03.07.2014р. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2015р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала Вищого спеціалізованого суду України мотивована, зокрема тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що вирішення питання щодо застосування строку позовної давності здійснюється відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Проте, частково змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд врахував заяву відповідача про застосування строку позовної давності, заявлену після ухвалення місцевим судом рішення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2016р. справу прийнято до провадження. В судове засідання представник позивача не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв або повідомлень про неможливість бути присутнім у судовому засіданні 07.11.2016р. суду не надано. Водночас,матеріали справи містять заяву, у якій представник позивача просив розглядати справу за його відсутності. Таким чином, враховуючи розумність строків розгляду справи та недопущення умисного затягування судового процесу, належне повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, натомість його представник 07.11.2016р. звернувся до суду з заявою, у якій посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, просить відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 10.11.2005р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №\~б/н (далі Кредитний договір), згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 15\~100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості, а відповідач зобовязався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.8). Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. На підставі ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Всупереч вищевикладеним положенням, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.11.2005р. у сумі 41\~520,58\~грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 5\~994,60 грн., заборгованості з сплати процентів за користування кредитом у розмірі 33\~072,62\~грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 1\~953,36 грн. (а.с.5-7). Доказів зворотного суду не надано. Водночас, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014р. №6-20цс14 та від 03.06.2015р. № 6-31цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Позивач, звертаючись до суду посилається на Умови та Правила банківських послу (далі Умови та Правила) у яких, зокрема п.3.2, п.3.3 зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, а також на п.9.12 Умов та Правил, яким встановлено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонгується на такий самий термін. Водночас, відповідно до п.п.3.1.1, 3.1.3 Умов та Правил строк дії картки вказано на лицьовому боці картки ( місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Після закінчення строку дії відповідна картка пролонгується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява тримача про закриття карткового рахунку, а також при умові наявності грошових коштів на картковому рахунку для сплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картковому рахунку (в останній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов пролонгації, передбачених договором. Відповідно до довідки, наданої позивачем, строк дії картки відповідача був встановлений з 25.10.2005р. по 25.10.2008р. Доказів перевипуску картки та отримання її відповідачем, як доказу пролонгації кредитного договору, позивачем суду не надано. Окрім того, Умови та Правила не містять підпису відповідача, а відтак зазначені Умови та Правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вони не містять підпису позичальника та доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила розумів позичальник, підписуючи заяву від 10.11.2005р. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. № 6-16цс15 та від 04.11.2015 року № 6-1926цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Таким чином, враховуючи, що строк дії картки закінчився 25.10.2008р., беручи до уваги, що з наданого позивачем розрахунку та виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідачем жодного разу не сплачено чергового платежу, а також те, що заява позичальника на отримання кредитних коштів від 10.11.2005р. не містить домовленостей сторін щодо збільшення строку позовної давності, суд доходить висновку, що останнім днем звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права є 25.10.2011р. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором лише 15.05.2014р., а також беручи до уваги заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, поданої при новому розгляді справи, суд доходить висновку, що позивачем відповідно до ст.ст.256, 266 ЦК України пропущено строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, а відтак і про існування правових підстав встановлених ч.4 ст.267 ЦК України для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Суд не бере до уваги надане відповідачем заочне рішення Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 12.03.2007р. про стягнення з нього заборгованості на користь ПАТ КБ «Приватбанк», як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки з вказаного рішення вбачається, що стягнута заборгованість виникла з кредитного договору № SAMDN22000004333, а не з кредитного договору № б/н, укладеного шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.153). Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed