Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач Управління соціальної політики Тернопільської міської ради у квітні 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 1311,74 гривень. Обґрунтовує позов тим, що кошти в зазначеному розмірі були виплачені відповідачу як щомісячна адресна допомога особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Зазначений вид допомоги, за особистою заявою відповідача, призначено їй у липні 2015 року на строк 4 місяці. Однак, як стало відомо вже після її виплати, 19 липня 2015 року відповідач виїхала з Тернополя, та була відсутня за місцем проживання понад 60 днів, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» дає обґрунтовані підстави вважати, що вона добровільно повернулася до покинутого постійного місця проживання. Такі обставини є підставою припинення виплати допомоги, однак про їх настання відповідач не повідомила. Відтак, отримані нею суми допомоги за період з 19 липня 2015 року по 15 січня 2016 року набуті безпідставно і підлягають стягненню з неї в порядку статті 1212 ЦК України, оскільки добровільно відповідач їх не повернула. У судове засідання представник позивача [PERSON] подала заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, розглянувши справу у її відсутності. Крім того, подала заяву, згідно з якою просила стягнути з відповідача в користь Управління соціальної політики Тернопільської міської ради 420 гривень витрат, повязаних із публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. У судове засідання відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явилася, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. Представник третьої особи Державної фінансової інспекції в Тернопільській області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Заяви про розгляд справи у його відсутності не надходило. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом досліджено надані сторонами докази: 01 липня 2015 року [PERSON] звернулася до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради з заявою про призначення щомісячної адресної допомоги, як особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Як убачається з рішення про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 09 липня 2015 року та довідки №2361 від 30 березня 2017 року, Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради [PERSON] призначено зазначений вид допомоги з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2015 року в розмірі 442 гривні, з 01 вересня 2015 року по 31 жовтня 2015 року в розмірі 221 гривня та виплачено за період з липня 2015 року по жовтень 2015 року 1326 гривні цієї допомоги. Державною фінансовою інспекцією в Тернопільській області проведено ревізію використання Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради коштів з державного бюджету за період з 01 березня 2015 року по 01 червня 2016 року, якою, згідно з актом від 08 вересня 2016 року, встановлено, що 92 особи, яким призначена щомісячна адресна допомога особам, що переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, в окремі періоди перетинали лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та виїжджали за межі України і перебували на вказаних територіях більше 60 днів, у звязку з чим їм було зайво нараховано та виплачено адресну допомогу в загальному розмірі 368586,69 гривень. Перелік таких осіб та інформацію щодо їх виїзду наведено у додатку №13 до зазначеного акту. Так, із цього додатку вбачається, що [PERSON] 02 липня 2015 року перетнула державний кордон України та Польщі, та її повернення не зафіксоване. Також, у ньому зазначено розмір зайво виплаченої [PERSON] адресної допомоги за період з 02 липня 2015 року по 31 жовтня 2015 року 1311,74 гривень. 04 жовтня 2016 року Управління соціальної політики Тернопільської міської ради листом № 5413/13.7 повідомлено [PERSON] про необхідність повернути надміру виплачену допомогу в розмірі 1311,74 гривень. Коштів у зазначеному розмірі відповідач не повернула. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Згідно з ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону внутрішньо переміщена особа має право, зокрема, на: сприяння органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права у пошуку та возз'єднанні членів сімей, які втратили звязок внаслідок внутрішнього переміщення; безпечні умови життя і здоров'я; створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання; забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, інвалідів, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено. Пунктом 2 Порядку «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року передбачено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців. Пунктом 11 зазначеного Порядку передбачено обов'язок уповноваженого представника сім'ї, якому призначено грошову допомогу, повідомляти уповноваженому органу про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, протягом трьох днів з дня настання таких обставин. Суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім'ї на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку. Відповідно до п. 12 Порядку виплата грошової допомоги припиняється наступного місяця у разі виявлення уповноваженим органам факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги. Також, згідно з п.п. 5. п. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» підставою вважати, що тимчасово переміщена особа добровільно повернулася до покинутого постійного місця проживання, є її відсутність за місцем проживання понад 60 днів. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно зі ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті, зокрема, допомоги та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13. Судом установлено, що, починаючи 02 липня 2015 року, відповідач протягом більше як 60 днів у м. Тернополі за місцем свого тимчасового місця проживання в м. Тернополі не перебувала. Про зазначені обставини Управління соціальної політики Тернопільської міської ради не повідомила. Наведене свідчить про те, що відповідач діяла недобросовісно, оскільки не виконала обов'язки, покладені на неї п. 11 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, щодо інформування державних органів про зміну обставин, які впливають на виплату коштів допомоги, оскільки в 3-х денний термін не повідомила Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про зміну обставин, які впливають на виплату коштів, а саме виїзд з м. Тернополя на строк понад 60 днів, що відповідно п.п. 5. п. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є обґрунтованою підставою вважати, що вона добровільно повернулася до покинутого постійного місця проживання. Отже, в силу ст. 1212 ЦК України, одержані відповідачем унаслідок вказаної недобросовісності кошти допомоги мають бути повернуті, як такі, що одержані без належної правової підстави. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати: 420 гривень витрат, повязаних із публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, в користь позивача, а також 1600 гривень судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved