Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач у травні 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання малолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] посилаючись на те, що [PERSON] разом із сином [PERSON] з серпня 2015 року без поважних причин не проживає у спірній квартирі. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.03.2017 року було визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про вселення її з сином у спірну квартиру було відмовлено. Реєстрація малолітньої дитини у квартирі обмежує позивача у праві розпоряджатися квартирою. Просив визнати малолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та стягнути з відповідачки судові витрати. Позивач у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суду пояснила, що метою визнання сина таким, що втратив право проживання у спірній квартирі є подальший продаж квартири та переїзд до м. Києва. Позивач за власним бажанням 21.11.2017 року знявся з реєстрації у спірній квартирі та зареєструвався за адресою: [ADDRESS]. Вважає, що дитина повинна буди зареєстрована разом із матір'ю. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, Подала до суду заяву про розгляд справи без її присутності та свої пояснення, в яких посилається на те, що вони від спільного подружнього життя мають сина - [PERSON], [INFO], який весь час з дня народження проживав разом із батьками за адресою: [ADDRESS] та є дитиною-інвалідом. З 2010 року вона та син зі згоди чоловіка були зареєстровані у цій квартирі. У серпні 2015 року позивач вигнав її та сина з квартири, змінив замки і вони змушені були проживати у квартирі матері відповідачки. 09.03.2017 року рішенням суду відповідачку було визнано такою, що втратила право проживання у квартирі [ADDRESS]. Відповідачка не має належного їй на праві власності чи на праві користування житла. Не має можливості зареєструватися за місцем проживання та не має іншого місця реєстрації дитини-інваліда. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала Суду пояснила, що дитина була зареєстрована за місцем проживання батьків. Після зняття матері дитини з місця реєстрації за рішенням суду, дитина залишилася зареєстрованою за місцем реєстрації батька. Позивач не звертався до Органу опіки та піклування з приводу надання дозволу на продаж спірної квартири. Представник третьої особи Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Суду пояснив, що позивач звертався до Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з приводу зняття з реєстрації малолітньої дитини, та йому було відмовлено. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] належить на праві власності квартира № [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбу з 23.09.2008 року до 17.12.2015 року. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Згідно довідки ОСББ «Янтарне-79» від 21.03.2017 року № 55 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач та його син - [PERSON]. [PERSON] була знята з реєстрації у спірній квартирі 20.03.2017 року на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.03.2017 року про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. [PERSON] є дитиною-інвалідом, про що свідчить довідка Управління праці та соціального захисту населення № 695/1 від 02.03.2015 року. 21.11.2017 року позивач у добровільному порядку знявся з реєстрації у квартирі [ADDRESS] та зареєструвався у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідачка, згідно рішення суду, позбавлена право користування спірною квартирою, знята з реєстрації та на теперішній час не має у власності або в користуванні іншого житла та ніде не зареєстрована. Дитина, фактично проживаючи з матір'ю, не може бути зареєстрована у будь-якому житловому приміщення, оскільки відповідачка на теперішній час не має реєстрації. Позивач, який батько малолітньої дитини-інваліда, без врахування інтересів дитини, знявся з реєстрації у квартирі, яка належить йому на праві власності. Оцінивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою, призведе до порушення права малолітньої дитини на житло. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрації дитини в квартирі, яка належить йому на праві власності, перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися даною квартирою. Тому суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати з відповідачки не стягуються.

Outcome: dismissed