Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» звернулось до Кілійського районного суду Одеської області 16.07.2020 р. з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором та вартості неповернутого майна. В обґрунтування позову представник позивача вказав, що 04.12.2019 р. позивач надав поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 216 000 (двісті шістнадцять тисяч) гривень співробітнику підприємства [PERSON] , про що було укладено Договір №19-212 від 02.12.2019 р.; в цей же день кошти були перераховані на картковий рахунок відповідача. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти позивачу до 30 червня 2020 р., але повернув лише 100 000 гривень двома платежами, 11.12.2019 р. - 30 000 гривень та 30.01.2020 р. -70 000 гривень. 31 січня 2020 р. відповідач звільнився з TOB «Іберіс ЛТД», про що було видано наказ про звільнення №25 від 31.01.2020 р. Після звільнення, 20 травня 2020 р. відповідачу було направлено листа № 41 від 19.05.2020 р. з пропозицією повернути борг по наданій йому поворотній фінансовій допомозі у розмірі 116 000 гривень, та лист № 42 від 19.05.2020 р. з пропозицією повернути речі, що належать Позивачу на праві приватної власності, а саме: - дві паливні картки UPG номер [NUMBER] ; паливна Смарт-картка ТД «СКФ» вартістю: 297 грн; - мобільний телефон «Apple iPhone Xr», 64 Гб (чорний), інвентарний номер [NUMBER] , вартістю 16 999,00 грн. Станом на день подачі позовної заяви, відповідач повністю не повернув безпроцентну фінансову допомогу та не повернув вказані речі, що належать позивачу на праві приватної власності. На звернення, що були надіслані, відповідач жодним чином не реагує, чим ухилився від вирішення спору. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникненням мирного вирішення спору позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. На підставі вищезазначеного представник позивача просив суд: - стягнути з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» суму боргу, що становить 116 000,00 гривень, вартість неповернутого майна у сумі 17 296,00 гривень; витрати на правову допомогу в сумі 3000 гривень та судові витрати в сумі 2102 гривні. Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 25.09.2020 р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 04.02.2021 року до Кілійського районного суду Одеської області від представника відповідача по справі, надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх незаконними та необґрунтованими виходячи з наступного. У своїй позовній заяві позивач просить стягнути борг по договору поворотної фінансової допомоги, грошові кошти у розмірі майна, яке начебто не повернув відповідач позивачу та судові витрати. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ігнорує звернення позивача та не повертає ні гроші, ні речі, що належать позивачу. Із вказаним відповідач не погоджується, оскільки вказані обставини не відповідають дійсності та спростовуються доказами, що додаються до цього відзиву. Відповідач визнає факт укладення між сторонами 02.12.2019 р. договору за № 19-212 безвідсоткової поворотної фінансової допомоги на суму 216000 гривень в одному примірнику, оригінал якого має перебувати у позивача. Відповідач добросовісно виконував зобов`язання за договором, оскільки: 11.12.2020 р. - здійснив платіж на користь позивача в розмірі 30000 гривень; 30.01.2021 р. - здійснив платіж на користь позивача в розмірі 70000 грн. З 04.05.2020 р. трудові відносини з позивачем фактично припинилися та з липня 2020 р. і до цього часу відповідач не має роботи та інших джерел доходів. У зв`язку із втратою можливості заробітку через незалежні від відповідача обставини (форс-мажор), пов`язані з карантинними заходами з подолання пандемії СОVID-19, вчасне виконання цього обов`язку у розмірі 116000 (сто шістнадцять тисяч) гривень стало неможливим. Про таку істотну зміну обставин відповідач неодноразово повідомляв позивача засобами поштового зв`язку, а саме: 06.05.2020 р., 03.06.2020 р. та 12.06.2020 р. В своїх зверненнях відповідач просив у позивача про реструктуризацію заборгованості за договором № 19-212 від 02.12.2019 р. шляхом подовження строку виконання зобов`язань за договором на 2 (два) роки та визначити строк її кінцевого погашення до 01.06.2022 р., та укласти відповідний додатковий договір, однак, позивач проігнорував таку заяву. Щодо стягнення з відповідача вартості неповернутого майна представник позивача вказує, що відповідачу було надано матеріальні цінності, які він не повернув при звільненні. Однак, відповідач не визнає вимоги на суму 16999 грн, вважає їх необґрунтованими. На обґрунтування позивач надав копію розрахункових документів на придбання у ТОВ «ЦЕТЕХНО» смартфону: рахунок-фактуру № 3322463 від 29.11.2019 р. на суму 16999 грн, платіжне доручення № 2178 від 29.11.2019 р. на суму 16999 грн та видаткову накладну за № КБ34477 від 29.11.2019 р. на отримання товару. Як вбачається з листа від 19.05.2020 р. вих. № 42, позивач вимагає у відповідача повернути смартфон «Apple iPhone Xr», 64 Гб (чорний), інвентарний номер 00036. Однак надані позивачем докази не містять доказів того, що позивач передав відповідачу як його працівнику у користування вказаний смартфон. Надані позивачем докази містять лише інформацію про придбання позивачем у ТОВ «ЦЕТЕХНО» смартфону. Вказані обставини не відповідають дійсності, так як у відповідача відсутні речі, що належать позивачу. Відповідач вважає, що позивач намагається створити штучно наявність у відповідача начебто якоїсь заборгованості за неповернуті речі, у зв`язку з тим, що трудові відносини сторін припинилися через конфлікт. Таким чином, вимога позивача про стягнення вартості неповернутого майна не підлягає задоволенню, оскільки відсутні належні докази, що підтверджують факт передачі позивачем відповідачу будь-яких речей (матеріальних цінностей)для здійснення останнім трудової функції та факт наявності у відповідача таких речей. Також відповідач вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, так як у випадку незаконно збереження відповідачем майна позивача, можливим способом захисту було б витребування такого безпідставного набутого майна з чужого незаконного володіння, і лише у випадку наявності доказів знищення такого майна, вимагати компенсацію його вартості. З огляду на викладене відповідач не визнає вимоги позивача в повному обсязі та вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. Щодо судових витрат, відповідач зазначає, що позовна заява складена та підписана директором ТОВ «ІБЕРІС ЛТД», жодних доказів на отримання Позивачем правової допомоги до позовної заяви не додано, орієнтовний розрахунок судових витрат відсутній, а тому вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 17.02.2021 р. до Кілійського районного суду Одеської області надійшов зустрічний позов [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» про зміну договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, який ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 17.02.2021 р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом по справі № 502/1148/20. В обґрунтування поданого зустрічного позову зазначено, що позивачем за зустрічним позовом та ТОВ «Іберіс ЛТД» було укладено договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 02.12.2019 р. № 19-212. На виконання умов цього договору [PERSON] отримав поворотну фінансову допомогу від ТОВ «Іберіс ЛТД» в сумі 216000,00 (двісті шістнадцять тисяч) гривень. [PERSON] частково виконав зобов`язання за договором щодо повернення коштів в розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень, коли перебував в трудових відносинах з відповідачем. Згідно з пунктом 8.1 цей договір діє до повного виконання сторонами їх зобов`язань за договором. Тобто на час звернення до суду із цим позовом договір є чинним. При укладанні зазначеного договору сторони виходили з того, що позивач працює у ТОВ «Іберіс ЛТД» на умовах безстрокового трудового договору на посаді менеджера із збуту. Однак трудовий договір у січні 2020 р. був припинений за угодою сторін на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України. Припинення трудового договору було зумовлено тим, що на вимогу товариства позивач мав продовжувати виконання роботи як фізична особа-підприємець. Фактично припинення трудових відносин відбулося в травні 2020 р. Таким чином, у зв`язку із втратою можливості заробітку та неможливістю працевлаштуватися через незалежні від позивача обставини, пов`язані з карантинними заходами з подолання пандемії СОVID-19, вчасне виконання обов`язку, а саме повернення 116000,00 (сто шістнадцять тисяч) гривень стало неможливим. Також вказує, що відповідно до пункту 3.3 зазначеного договору строк для повернення фінансової допомоги може бути продовжений за згодою сторін. Тому, враховуючі ці непередбачувані позивачем за зустрічним позовом обставини та положення п. 3.3 договору, він звернувся до ТОВ «Іберіс ЛТД» із відповідною заявою, позивач надсилав заяву тричі. Однак, відповідач отримав лише лист, що був надісланий позивачем 12.06.2020 р. В заяві про реструктуризацію договору позивач просив ТОВ «Іберіс ЛТД» реструктурувати виниклу заборгованість у розмірі 116000,00 (сто шістнадцять тисяч) гривень шляхом подовження строку виконання зобов`язань за договором на 2 (два роки) та визначити строк її кінцевого погашення 1 червня 2022 р., про що укласти відповідний додатковий договір. Однак, ТОВ «Іберіс ЛТД» проігнорувало цю заяву та через деякий час подало до суду позов про стягнення боргу. Позивач вважає, що наявні правової підстави зміни договору. Втрата роботи та наявність обставин, що пов`язані з карантинними заходами з подолання пандемії СОVID -19, є істотною зміною обставин, які сторони не могли передбачити при укладенні договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 02.12.2019 р. №19-212. Якби позивач в момент укладення договору міг передбачити таку зміну обставин, він не уклав би договір тих умовах, що в ньому містяться. Зміна обставин зумовлена причинами, які позивач не міг усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися. Позивач переконаний, що виконання договору на існуючих умовах порушує співвідношення майнових інтересів сторін. Такий стан позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору. Крім цього, із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин в даному випадку несе тільки позивач. При укладанні договору позивач виходив з наявності постійного доходу, в тому числі допускаючи необхідність зміни місця роботи не вбачав труднощів у майбутньому працевлаштуванні, так як є кваліфікованим працівником. Але пандемія внесла свої корективи, внаслідок чого в країні почалися численні скорочення, підприємства, організації зупинили свою діяльність і пошук нової роботи за таких умов є практично неможливим. Таким чином істотна зміна обставин відбулася з підстав, що не залежать від позивача і які не можуть бути ним усунуті до покращення економічної ситуації в Україні. Дані про пандемію і всі обмеження, про важку економічну ситуацію викликану такими обставинами є загальновідомими та даними із загальним доступом. На думку позивача за зустрічним позовом, обставини, якими він керувався при укладенні договору змінились суттєвим чином, тобто змінилися настільки, що якби він міг це передбачити, то не уклав би договір або уклав би його на інших умовах, що давали йому змогу виконати договір належним чином, а тому вважає, що на підставі ст. 652 ІІК України зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Договір підлягає зміні та не може бути розірваний через те, що розірвання договору потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Так, у випадку розірвання договору ТОВ «Іберіс ЛТД» може вимагати негайного повернення коштів, що наразі є неможливим, із застосуванням майнової відповідальності до позивача, що призведе до погіршення майнового стану [PERSON] та завдання йому моральної шкоди. В свою чергу, ТОВ «Іберіс ЛТД» бути нести затрати у вигляді витрат на примусове стягнення коштів та витрат на правову допомогу. На підставі вищезазначеного, представник позивача за зустрічним позовом просив суд: -змінити договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 02.12.2019 р. № 19-212, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» та [PERSON] , шляхом укладання додаткового договору про зміну п.п. 3.1 п. 3 договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 02.12.2019 р. № 19-212 на таку редакцію: ««п.п. 3.1 п. 3. Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню повному обсязі до 01 червня 2022 року» та виключення з договору п.п. 7.2 п.7; -зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» укласти з [PERSON] додатковий договір до договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 02.12.2019 р. № 19-212 у редакції, що надана [PERSON] до цього зустрічного позову, а саме: внести зміни до п.п. 3.1 п. 3 договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 02.12.2019 р. № 19-212 та викласти п.п. 3.1 п. 3 у такій редакції: «п.п. 3.1 п. 3. Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню у повному обсязі до 01 червня 2022 року» та виключити з договору п.п. 7.2 п. 7; -стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» на користь [PERSON] судові витрати, що складаються із суми судового збору у розмірі 908, 00 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі, що буде підтверджено документально. 23.02.2021 р. до Кілійського районного суду Одеської області від представника позивача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив відповідача за первісним позовом, в якій зазначено, що у відзиві вказано «04.04.2020 р. трудові відносини з позивачем припинено і з липня 2020 до цього часу відповідач не має джерела доходів». Однак, зазначена інформація є недостовірною від початку і до останнього слова, з огляду на наступне. Трудові відносини позивача і відповідача було припинено 31 січня 2020 р., про що видано наказ, з яким відповідач був ознайомлений, про що свідчить його підпис на наказі. З липня 2020 р. і до моменту подання відповіді на відзив відповідач є директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАЙ ЕДУ», код ЄДРПОУ: 40999885, яке зареєстровано за адресою: 03148, місто Київ, вулиця Володимира Покотила, будинок 7/2 З 12 грудня 2019 р., тобто перед звільненням, відповідач зареєструвався як фізична-особа підприємець і до цього часу діяльність не припинена, більше того відповідач є платником єдиного податку ставка 5 група 3 і наявний, не виключений, в базі платників єдиного податку. Заборгованості по сплаті податків немає. Також [PERSON] з номером телефону відповідача приймає участь в тендері на купівлю цукру, тобто веде активну ділову діяльність. 29 листопада 2019 р. на ім`я відповідача була видана довіреність на отримання ТМЦ №381, за якою і було отримано оплачений позивачем спірний товар. Також вказує, що позивач дійсно отримав заяву про реструктуризацію боргу від відповідача, на що було надано відповідь № 60 від 23.06.2020 р. На підставі вищезазначеного, представник позивача просив суд задовольнити первісний позов у повному обсязі. 17.03.2021 р. до Кілійського районного суду Одеської області надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якої представник позивача відповідача за зустрічним позовом вказує, що як на підставу для зміни умов договору позивач за зустрічним позовом посилається на те, що при укладанні спірного Договору сторони виходили з того, що позивач працює у відповідача на умовах безстрокового трудового договору на посаді менеджера із збуту. Однак, позивач за зустрічним позовом не навів належних і допустимих доказів на підтвердження цієї тези. Разом з цим, згідно з преамбулою, спірний Договір укладено між ТОВ «Іберіс ЛТД» як позикодавцем і [PERSON] , як позичальником і жодної згадки в Договорі про те, що [PERSON] працює у ТОВ «Іберіс ЛТД» на умовах безстрокового трудового договору на посаді менеджера із збуту - немає. В зустрічній позовній заяві позивач зазначає, що трудовий договір у січні 2020 р. був припинений за угодою сторін на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України. Припинення трудового договору було зумовлено тим, що на вимогу відповідача позивач мав продовжувати виконання роботи як фізична особа підприємець. Фактично припинення трудових відносин відбулося в травні 2020 р. Проте, позивач за зустрічним позовом знову не навів належних і допустимих доказів на підтвердження причин і підстав припинення трудового договору. В той же час, з зустрічної позовної заяви вбачається, що трудовий договір з [PERSON] припинено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, а також те, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Згідно з Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), [PERSON] з 12 грудня 2019 р. зареєструвався фізичною-особою підприємцем. Основний вид економічної діяльності 82.11 Надання комбінованих офісних адміністративних послуг (основний). Відповідно до Витягу № 1926523405484 з реєстру платників єдиного податку [PERSON] перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку 3 групи за ставкою 5% від отриманого доходу. Також вказує, що [PERSON] , незалежно від результатів підприємницької діяльності, як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування повинен сплатити ЄСВ за 2020 рік у розмірі 12\~651,54 гривень. Відтак, замість того, щоб подати заяву про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності у зв`язку з відсутністю доходів за 2020 рік, [PERSON] , як фізична особа-підприємець сплатив 12\~651,54 гривні ЄСВ, що свідчить про отримання доходу. Відтак, єдиним належним та допустимим доказом на підтвердження втрати [PERSON] можливості заробітку (отримання доходів) є щоквартальні податкові декларації за 2020 рік з відмітками відповідного податкового органу про отримання, а не статистичні дані відносно фізичних осіб, які працюють за трудовим договором. Надані разом з зустрічним позовом відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків не включають в себе інформацію про доходи, отримані [PERSON] , як фізичною особою-підприємцем. Отже, твердження [PERSON] про втрату можливості заробітку та неможливість працевлаштуватись через незалежні від позивача обставини, пов`язані з карантинними заходами з подолання пандемії, не відповідають дійсності. Щодо відсутності істотної зміни обставин представником відповідача вказано, що закон пов`язує можливість зміни чи розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору та з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України. Встановлення карантину не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладанні, оскільки карантинні заходи носять загальний характер і стосуються як [PERSON] так і ТОВ «Іберіс ЛТД», відтак це саме по собі не може бути підставою для зміни договору в судовому порядку. Крім цього, ТОВ «Іберіс ЛТД» існує виключно за рахунок отриманих доходів від ведення господарської діяльності, і на нього, також мають значний вплив карантинні заходи, у зв`язку з чим зміна (перенесення на два роки з 30.06.2020 р. на 30.06.2022 р.) строку повернення безпроцентної фінансової допомоги у розмірі 116 000,00 грн., істотно порушує інтереси ТОВ «Іберіс ЛТД». Таким чином, [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами одночасного існування умов, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, які є необхідними для зміни строку повернення фінансової допомоги у розмірі 116 000,00 грн. На підставі вищезазначеного, представник відповідача за зустрічним позовом просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. 24.03.2021 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшли заперечення від представника позивача за зустрічним позовом, в яких вказано, що трудові відносини з відповідачем було припинено 31.01.2020 р., про що свідчить наказ, з яким відповідач начебто ознайомився, про що свідчить підпис відповідача на наказі. Вказане не відповідає дійсності та спростовується доказами. Так, позивач на підтвердження вказаних обставин надає копію наказу, в якому вказано підставу звільнення - заява про звільнення, але при цьому копію такої заяви не надає та навіть не посилається на її наявність. Натомість, відповідач заперечує факт припинення трудових відносин 31.01.2020 р., так як фактично виконував свої трудові обов`язки до 04.05.2020 р.. Також позивач вказує у відзиві про те, що відповідач мав би мати дохід оскільки начебто є директором та фізичною особою-підприємцем та не має заборгованості по сплаті податків. Вказане не відповідає дійсності та спростовується поданими відповідачем доказами, а саме довідкою про доходи та відомості ПФУ про заробітну плату відповідача, натомість позивач не надає жодного доказу наявності у відповідача доходів. ТОВ «ХАЙ ЕДУ», засновником якого є відповідач, не здійснює підприємницької діяльності та відповідач не є працівником ТОВ «ХАЙ ЕДУ». Відповідач інформував суд про те, що він був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності на вимогу представника позивача, якому безпосередньо був підпорядкований. Проте, як вбачається із даних Державної податкової служби України, відповідач як фізична особа - підприємець підприємницьку діяльність не здійснює та дохід не отримує. Позивач вказує, що 29.11.2019 р. на ім`я відповідача була видана довіреність на отримання ТМЦ № 381, копію якої додає до відзиву, а також копію оплаченого рахунку та видаткову накладну на підтвердження того, що відповідач отримав матеріальні цінності однак не передав їх позивачу. Як вказує відповідач за первісним позовом, ці документи підтверджують лише факт отримання відповідачем товару за довіреністю в інтересах свого роботодавця. Наразі у позивача відсутні належні та допустимі докази, що позивачем були передані товарно - матеріальні цінності в користування відповідача. Зокрема, довіреність № 381 від 29.11.2019 р. видана позивачем на отримання відповідачем цінностей за рахунком № 3322530 від 29.11.2019 р. Також перед видачею такої довіреності, роботодавець зобов`язаний надати довіреній особі інформацію про те, яким чином відбувається передача матеріальних цінностей. Позивач не надає суду докази того, у якій формі сторони домовились здійснити передачу. Відповідач стверджує, що документи, на які посилається позивач, свідчать здійснення відповідачем частини господарської операції в інтересах позивача та відповідно до українського законодавства не підтверджують факт передачі йому будь-яких товарно-матеріальних цінностей у користування. Також вказує, що уразі відсутності мобільного телефону у позивача, станом на 29.11.2019 р. позивач не мав права зараховувати його на свій баланс. На підставі вищезазначеного, представник відповідача за зустрічним позовом просив суд відмовити в задоволенні первісного позову у повному обсязі. 31.03.2021 р. від представника позивача за первісним позов надійшли пояснення, згідно яких від вказує, що у своєму відзиві на позовну заяву від 28.01.2021 р. [PERSON] визнає факт укладення між ним і ТОВ «Іберіс ЛТД» 02.12.2019 р. договору за № 19-212 безвідсоткової поворотної фінансової допомоги на суму 216000 грн, однак серед причин неможливості погашення існуючої заборгованості у розмірі 116 000,00 грн, перед ТОВ «Іберіс ЛТД», він посилається на те, що «з липня 2020 і до цього часу відповідач не має роботи та інших джерел доходу». З метою з`ясування фінансового стану [PERSON] представник ТОВ «Іберіс ЛТД» 05.03.2021 р. звернувся до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві з адвокатським запитом № 33, на який 22.03.2021 р. отримав відповідь. Згідно з листом № 31/26-206А3 від 15.03.2021 р. Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві надав інформацію, що станом на 11.03.2021 р. за громадянином [PERSON] 06.12.2019 р. було зареєстровано транспортний засіб марки «Ford Focus», 2016 року випуску, а 28.01.2021 р. транспортний засіб було перереєстровано на іншого громадянина. Таким чином, 28.01.2021 року в день написання відзиву на позовну заяву, посилаючись на відсутність джерел доходу, [PERSON] здійснив відчуження транспортного засобу, на придбання котрого і було надано поворотну фінансову допомогу. Проте, замість того, щоб погасити існуючу заборгованість перед ТОВ «Іберіс ЛТД» у розмірі 116 000 грн, [PERSON] у відзиві на позовну заяву 28.01.2021 р. посилається на відсутність «роботи та інших джерел доходу», а вже 17.02.2021 р. звертається до Кілійського районного суду Одеської області із зустрічним позовом про зміну строку повернення безпроцентної фінансової допомоги на 2 роки, що, на думку представника позивача за первісним позовом, свідчить про порушення [PERSON] засад справедливості, добросовісності і небажання виконувати свої зобов`язання за Договором. Також, у своєму відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає, що «надані позивачем докази не містять доказів того що позивач передав відповідачу як його працівнику у користування смартфон «Аррlе іРhоnе Хг», 64 гб (чорний)». Серед доданих до позовної заяви документів є: копія довіреності № 381 від 29.11.2019 р., виданої ТОВ «Іберіс ЛТД» на ім`я менеджера із збуту [PERSON] на отримання від ТОВ «Цетехно» одного смартфону «Аррlе іРhоnе Хг 64 гб (чорний). Відповідно до особистого підпису на видаткової накладної № КБ34477 від 29 листопада 2019 р. [PERSON] отримав від ТОВ «Цетехно», як представник ТОВ «Іберіс ЛТД» відповідний смартфон вартістю 16 999,00 грн. Разом з цим, [PERSON] так і не передав ТОВ «Іберіс ЛТД» отриманий за довіреністю смартфон, залишивши його у себе. На підставі вищезазначеного, представник позивача за первісним позовом просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову. 08.04.2021 р. до Кілійського районного суду Одеської області надійшла заява про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу та надано договір про надання правової допомоги від 03.03.2021 року № 4/2021, акт № 1 від 02.04.2021 року прийому-передачі наданих послуг згідно з Договором № 4/2021, а також платіжні доручення про перерахування коштів від ТОВ «Іберіс ЛТД» на користь [PERSON] , які долучено до матеріалів справи. На підставі відповідної заяви, представник позивача за первісним позовом просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Іберіс ЛТД», понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9821,00 гривень у зв`язку з розглядом справи № 502/1148/20. Представник позивач за первісним позовом, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції [PERSON] , в судовому засіданні підтримав первісний позов посилаючись на обставини справи та просив задовольнити його у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідач за первісним позовом, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції [PERSON] , в судовому засіданні посилаючись на обставини викладені у зустрічному позові, просила суд відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши первісний позов та зустрічний позов, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору про надання поворотної фінансової допомоги № 19-212 від 02.12.2019 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД», іменованим надалі «Позикодавець» в особі директора Денисенко Тетяни Вікторівни та [PERSON] , іменованим надалі «Позичальник» встановлено, що відповідно до п. 1 Договору Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених цим Договором. Згідно п. 2.1 Договору поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України гривні, в сумі 216\~000,00 гривень без ПДВ. П. 2.2 Договору передбачено, що поворотна фінансова допомога надається Позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується. Нарахування процентів за користування грошовими коштами цим договором не передбачено. Відповідно до п. 3.1 Договору поворотна фінансова допомога підлягає поверненню у повному обсязі до 30 червня 2020 року. Згідно п. 3.2 Договору повернення поворотної фінансової допомоги проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний чи розрахунковий рахунок Позикодавця вказаний у цьому Договору. Згідно п. 4.2 Договору при порушенні Позичальником умов повернення поворотної фінансової допомоги передбачених пп. 3.1-3.2 цього Договору Позичальник, окрім повернення суми основного боргу, повинен сплатити на користь Позикодавця неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної ставки НЮУ, дійсної на період такого порушення, від розміру поворотної фінансової допомоги, що є неповернутою на момент сплину строку визначеного у п. 3.1 цього Договору. Згідно п. 8.1 даний Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами їх зобов`язань за Договором. Договір може бути скасовано за домовленістю Сторін у порядку передбаченому чинним законодавством /Т. 1, а.с. 6/. Відповідно до особової картки працівника, встановлено, що [PERSON] , [INFO] в період з 01.07.2019 р. працював на посаді менеджера (управителя) із збуту в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД»; звільнений з посади 31.01.2020 р. за угодою сторін /Т. 1, а.с. 11/. Відповідно до відомості про нарахування коштів № 203 на карткові рахунки співробітників встановлено, що 04.12.2019 р. ТОВ «Іберіс ЛТД» на картковий рахунок [PERSON] було переведено грошові кошти в розмірі 216\~000,00 гривень, що також підтверджується випискою за особовим рахунком від 04.12.2019 р. /Т. 1, а.с. 15, 16/. Згідно наказу № І0000000025-ОІБУ-00016 від 31.01.2020 р. встановлено, що [PERSON] звільнено з посади менеджера (управителя) із збуту на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України /Т. 1, а.с. 17/. Відповідно до листа за вих. № 41 від 19.05.2020 р., направленого ТОВ «Іберіс ЛТД» на ім`я [PERSON] , встановлено, що товариство у зв`язку з наявністю боргу в сумі 116000 гривень, запропонувало [PERSON] повернути протягом 10 календарних днів наявну заборгованість /Т. 1, а.с. 4/. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.01.2021 р. встановлено, що [PERSON] зареєстрований 12.12.2019 р. як фізична особа-підприємець /Т. 1, а.с. 59-61/. Згідно довідки за вих. № 07/02-1 від 07.02.2020 р., наданої ТОВ «Іберіс ЛТД» встановлено, що [PERSON] в період з серпня 2019 р. по січень 2020 р. включно, працюючи на посаді менеджера (управителя) із збуту у вищезазначеному підприємстві отримав заробітну плату в розмірі 37\~411, 94 гривень /Т. 1, а.с. 93/. Згідно заяви про реструктуризацію заборгованості за договором № 19-212 від 02.12.2019 р. встановлено, що [PERSON] звернувся 03.06.2020 р. до директора ТОВ «Іберіс ЛТД» [PERSON] з відповідною заявою, згідно якої встановлено, що він виконував зобов`язання за Договором щодо повернення коштів та повернув 100\~000 гривень. Однак, у зв`язку із втратою можливості заробітку через незалежні від нього обставини (форс-мажор), пов`язані з карантинними заходами з подолання пандемії, вчасне виконання цього обов`язку (розмір якого на дату складання цього листа становить 116\~000 гривень стало неможливим. У зв`язку із наведеним [PERSON] просив реструктурувати виниклу заборгованість у розмірі 116\~000 гривень шляхом продовження строку виконання зобов`язань за Договором на 2 (два) роки) та визначити строк її кінцевого погашення 01.06.2022 р., про що укласти відповідний додатковий договір /Т. 1, а.с. 65/. Відповідно до листа за вих. № 60 від 23.06.2020 р., направленого ТОВ «Іберіс ЛТД» на ім`я [PERSON] , встановлено, що ТОВ «Іберіс ЛТД» не прийняло запропоновані ним умови реструктуризації. Також товариство, враховуючи те, що борг [PERSON] не погашено, вказувало, що буде змушене звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, так як вимоги за Договором № 19-212 від 02.12.2019 р. були порушені /Т. 1, а.с. 136/. З наданої представником позивача за первісним позовом інформації, отриманої з Інтернет-порталу Державної податкової служби України, Єршов Лев Борисови перебуває на обліку в органах доходів та зборів і станом на 10.03.20201 р. не має податкового боргу /Т.1, а.с. 165-166/. З наданої представником позивача за первісним позовом інформації, отриманої з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 15.03.2021 р. встановлено, що належний [PERSON] транспортний засіб FORD FOCUS, 2016 року випуску 28.01.2021 р. було перереєстровано на іншого громадянина. /Т.1, а.с. 205/. При ухваленні рішення судом було застосовано наступні норми права: Однією з\~засад цивільного\~законодавства України,\~відповідно до\~п.п.\~3,\~5,\~6\~ ст.\~3\~ЦК України\~є:\~свобода договору; судовий\~захист цивільного\~права та\~інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Ст. 14 ЦК України закріплює положення, відповідно до яких цивільні обов`язки\~виконуються у\~межах,\~встановлених договором\~або актом\~цивільного законодавства. Особа\~не може\~бути примушена\~до дій,\~вчинення яких\~не є\~обов`язковим\~для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до\~ч.ч.\~1-2\~ЦК України\~правочином є\~дія особи,\~спрямована на\~набуття,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За нормами ч.ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.\~626,\~628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 509 ЦК України\~передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з\~п. 14.1.257 ПКУ, поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. З встановлених судом в ході розгляду справи та визнаних представникам сторін обставин вбачається, що між сторонами виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору позики, згідно якого одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1\~ст. 1046 ЦК України). Зі змісту ст.\~526,\~530 ЦК України\~вбачається, що зобов`язання повинно виконуватися відповідно до умов договору у встановлені строки. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд вважає доведеним факт того, що відповідач за первісним позовом не повернув у вставлений договором строк частину грошових коштів, яка йому була надана позивачем за первісним позовом. Представник відповідача, позивача за зустрічним позовом, в обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на втрату [PERSON] роботи та наявність обставин, пов`язаних з карантинними заходами з подання пандемії COVID-19 на території України, в якості правової підстави для задоволення зустрічного позову посилається на положення ст. 652 ЦК України, відповідно до яких у\~разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. При цьому він зазначав, що якби [PERSON] в момент укладення договору міг передбачити таку зміну обставин, то він би не уклав договір на тих умовах, що в ньому містяться. Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтями\~651,\~652 ЦК України\~і за загальним правилом, викладеним в частинах перших цих статей, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої\~статті 651 ЦК України\~сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо). Разом з тим, законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін. Так,\~за частиною\~другою\~статті 651 ЦК України\~договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося. Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до частини\~другої\~статті 651 ЦК України\~є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин. Вказана норма не формулює підстав, за наявності яких у сторони виникає право на розірвання договору, а лише передбачає якими способами можуть встановлюватися такі підстави. Для прийняття судом рішення про зміну договору відповідно до частини другої\~\~статті 652 ЦК України\~у справі має бути встановлена наявність одночасно наступних умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Водночас за частиною четвертою\~статті 652 ЦК України\~зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Таким чином, зміна договору за рішенням суду у зв`язку із істотною зміною обставин допускається лише у виняткових випадках та при наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою\~статті 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір. і на позивача покладений обов`язок довести належними та допустимими доказами у справі наявність всіх цих чотирьох умов. Разом з тим, в ході розгляду справи судом встановлено, що умови укладеного між сторонами договору було порушено саме [PERSON] , тобто позивачем за зустрічним позовом; таким чином, умова, передбачена пунктом 2 частини другої\~статті 652 ЦК України, відсутня. При цьому ризик зміни обставин несе сторона, яка порушила зобов`язання, що є справедливим. Крім того, умови укладеного договору не містять посилання на те, що грошові кошти [PERSON] були наданні як працівнику товариства, що б могло давати підставу припускати, що він, отримавши кошти, розраховував їх повертати шляхом відрахувань з заробітної плати, що в подальшому стало неможливим через його звільнення. Також суд звертає увагу на те, що [PERSON] звільнився з товариства за угодою сторін, тобто в цьому випадку мало місце його вільне волевиявлення на припинення трудових відносин. Окремо суд зважує на ту обставину, що з наданих представником позивача за первісним позовом доказів вбачається факт продажу [PERSON] належного йому транспортного засобу 28.01.2021 р., тобто через два тижні після направлення йому судом сканкопії позовної заяви з додатками на електронну пошту /Т.1. а.с. 32-33, 205/. При цьому [PERSON] жодних дій, спрямованих хоча б на часткове погашення заборгованості після цього не вчиняв. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що первісний позов ТОВ «Іберіс ЛТД» в частині стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 116 000 гривень є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про стягнення вартості неповернутого майна, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до рахунку-фактури № 3\~322\~463 від 29.11.2019 р. встановлено, що Покупцем Товариством з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» було придбано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Цетехно» смартфон «Apple Iphone Xr», 64 Гб (чорний) (Новий) за ціною 16\~999,00 гривень /Т. 1, а.с. 12/. Згідно платіжного доручення № 2178 від 29.11.2019 р. встановлено, що ТОВ «Іберіс ЛТД» перевело на рахунок ТОВ «Цетехно» грошові кошти за товар згідно рахунку-фактури № 3\~322\~463 від 29.11.2019 року в розмірі 16\~999, 00 гривень /Т. 1, а.с. 13/. Відповідно до видаткової накладної № КБ34477 від 29.11.2019 р. встановлено, що ТОВ «Цетехно» видало ТОВ «Іберіс ЛТД» смартфон «Apple Iphone Xr», 64 Гб (чорний) (Новий) за ціною 16\~999, 00 гривень, який від імені підприємства отримав [PERSON] , що підтверджується відповідним особистим підписом [PERSON] у відповідній видатковій накладній /Т. 1, а.с. 14/. Згідно листа за вих. № 42 від 19.05.2020 р., встановлено, що ТОВ «Іберіс ЛТД» направило зазначений лист на ім`я [PERSON] , згідно якого просило повернути матеріальні цінності, що належать ТОВ «Іберіс ЛТД», а саме: - дві паливні картки (UPG номер 020294, паливна Смарт картка ТД «СКФ»; - набір ключів від офісу; - магнітний ключ від офісу; - мобільний телефон смртфон «Apple Iphone Xr», 64 Гб (чорний), інвентарний номер 00036 /Т. 1, а.с. 5/. Згідно з частиною першою статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212\~ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбаченихстаттею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. У відповідності до ч.1 та 2\~ст. 1213 ЦК України\~набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до\~статті 387 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (частина перша статті 397 ЦК України). Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позивачем за первісним позовом не обґрунтовані підстави стягнення компенсації вартості неповернутого майна, оскільки, як встановлено в ході судового розгляду, вищезазначений мобільний телефон було отримано відповідачем, як працівником товариства, про що міститься відповідний підпис в накладній, у зв`язку з чим позивач має право звернення до суду з позовом до відповідача в порядку ст. 1212 ЦК України щодо витребування відповідного телефону в натурі і лише при неможливості його витребування з тих чи інших підстав, встановлених в ході виконання відповідного рішення суду, ухваленого за наслідком розгляду такої вимоги, в подальшому вимагати відшкодування вартості неповернутого його майна. Отже, вказана позовна вимога є передчасною. Стосовно вимоги про стягнення вартості паливних карток, то суд з огляду на вищенаведені підстави, а також відсутність жодного доказу, який би підтверджував факт передання відповідного майна відповідача, вважає вказану вимогу передчасною та необґрунтованою. Враховуючи викладене суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом судових витрат у зв`язку з частковим задоволенням позову, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У частині першій\~статті 59 Конституції України\~закріплено право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу). Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою\~Конституцією України\~можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої\~статті 8 Конституції України\~гарантується. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до\~статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята\~статті 137 ЦПК України). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2\~статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Представником позивача заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 9821,00 грн, в підтвердження чого надано договір про надання правової допомоги № 4/2021, акт прийому-передачі наданих послуг з детальним описом робіт та платіжні доручення на загальну суму 9821 грн. \~Ухвалюючи рішення, судом надана відповідна оцінка доводам та доказам представника позивача за первісним позовом та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з конкретних обставин справи. Крім цього, суд враховує, що судове засідання, призначене на 23.03.2021 р., підготовка до якого та участь у ньому, тривали лише 10 з половиною хвилин, а судове засідання, призначене на 15.04.2021 р. взагалі не відбулося через розгляд головуючим у справі суддею заяви про відвід у іншій справі /Т. 1, а.с. 191-192, 244/. Таким чином, вартість вказаних послуг на правничу допомогу, оцінена загалом у 3000 гривень, на переконання суду, є завищеною. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру стягнення загальних витрат на правничу допомогу до суми 6000 грн. За правилами ст.\~141\~ЦПК\~України при винесенні рішення з відповідача за первісним позовом належить стягнути судові витрати у виді судового збору в розмірі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial