Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач фізична особа-підприємець [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про спільну діяльність від 01.02.2012 р. недійсним. В своїй заяві посилалася на те, що в 2012 році між [PERSON] та позивачем, фізичною особою-підприємцем [PERSON], укладено Договір про спільну діяльність від 01.02.2012 р. Вважає, що оспорюваний договір укладено з порушенням чинного законодавства України, а тому є недійсним з моменту його підписання. В обґрунтування такої своєї правової позиції посилається на наступне. На думку позивача, договір про спільну діяльність від 01.02.2012 р. не відповідає законодавству, є нікчемним і не має юридичної сили, оскільки підписано нею із застосуванням погроз та психологічного тиску зі сторони відповідача та [PERSON] В договорі про спільну діяльність вказано, що «Ответственность за ведения хозяйственной деятельности, работы магазина и предусмотрение возникновения убыточных ситуаций лежит на Участнике №2», що прямо суперечить ст. 1137 ЦК України від 16.01.2003 № 435-IV - Умова, за якою учасник повністю звільняється від участі у відшкодуванні спільних витрат або збитків, є нікчемною. Договір про спільну діяльність, відповідно до Роз'яснення Вищого Господарського суду України від 28.04.1995 р. № 02-5/302 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність», має містити суттєві умови, яких оспорюваний договір не містить, тому не є укладеним. Відповідач [PERSON] ніякого закупленого товару не передавав позивачу [PERSON], чим порушено ст.ст. 1130, 1132 ЦК України. Жодних доказів, які б свідчили про передачу такого товару не має. Крім того, позивач вважає, що відповідно до п. 64.6 ст. 64 ПК України, оспорюваний договір повинен був бути зареєстрованим в органах податкової служби, оскільки на нього поширюються особливості податкового обліку та оподаткування спільної діяльності. Заяву про взяття на облік такий платник податків зобов'язаний подати протягом 10 календарних днів після реєстрації договору. Ні відповідачу ні позивачу не було надано вказаним договором такого права, а також не надано їй (позивачу) додатково довіреності на вчинення таких дій від відповідача. Договір про спільну діяльність від 01.02.2012 р. не зареєстрований та на облік не поставлений. В результаті чого по даному договору ніхто ніяких зобов'язань не виконував. Невиконання такої умови, яка передбачена чинним законодавством, взагалі заперечує факт існування спільної діяльності. Відповідачем факт реєстрації в органах державної податкової служби не підтверджено жодним чином. Даний договір є недійсним, оскільки укладений з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила визнати договір про спільну діяльність від 01.02.2012 р., укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], недійсним та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 243,60 грн. Представники позивача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві (а.с. 22). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача не визнав і просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях на позов (а.с. 59). На думку представника відповідача вимоги є необґрунтованими ні з точки зору фактичних обставин, ні з точки зору відповідності нормам матеріального права. Звертає увагу суду на те, що позивач не зазначив жодної норми ЦК України чи іншого закону, яка би прямо встановлювала факт нікчемності спірного правочину. У спірному договорі ніде не зазначено про звільнення будь-кого із його учасників від участі у відшкодуванні спільних витрат або збитків. Посилання позивача на Роз'яснення Вищого Господарського суду України, на думку представника відповідача, є абсолютно недоречними, оскільки між позивачем та відповідачем не існувало господарських відносин і в суду немає підстав для застосування відповідного виду матеріального права. Вважає, що позивачем не надано доказів того, що сторони були зобов'язані зареєструвати даний договір в органах Податкової Служби України і поширення на нього особливості податкового обліку та оподаткування спільної діяльності, визначені ПК України. 20.11.2014 р. та 27.11.2014 р. відповідач [PERSON] та представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими телефонограмою про час та місце судового розгляду, про поважність причин неявки суд не повідомили (а.с. 125, 132). У відповідності до вимог ст. 76 п.5 ЦПК України, «Вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі». Відповідно до ст. 169 ч. 2, 4 ЦПК України, « 2. Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. … 4. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення)». З огляду на викладене, суд вважає за можливе завершити розгляд справи без участі відповідача і його представника та постановити рішення на підставі наявних доказів і письмових заперечень представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов не обґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення з наведених нижче підстав. Судом встановлено, що 01.02.2012 р. між [PERSON] (ід.код [NUMBER]), надалі Учасник № 1, та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (ід.код [NUMBER]), надалі Учасник № 2, підписано Договір про спільну діяльність, що підтверджується копією договору (а.с. 8). Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, « 1. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню». В судовому засіданні представники сторін визнали, що Договір про спільну діяльність від 01.02.2012 р. підписаний особисто [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], тому ця обставина не підлягає доказуванню. При цьому, позивачем [PERSON] не представлено суду доказів, які б підтверджували факт підписання нею спірного договору «із застосуванням погроз та психологічного тиску зі сторони відповідача та [PERSON]», тому суд вважає цю обставину не доведеною належними та допустимими доказами. Пунктом 1 Договору про спільну діяльність від 01.02.2012 р., визначено, що сторони укладають цей договір для досягнення наступних цілей: «-открытие продуктового магазина по адресу: [ADDRESS] - осуществление торговли и получения прибыли от продаж - грамотное сопровождение документально данного объекта». У відповідності до п. 2 Договору про спільну діяльність від 01.02.2012 р., «- обязанности сторон относительно совершения совместной деятельности - Участник № 1 предоставляет закупленный товар для стартового начала работы магазина, далее при ежемесячном выторге сумма оборота товара должна пополнятся из прибыли. - порядок распределения доходов и покрытия возможных убытков - Учасники данного договора пришли к совместному соглашению о том, что прибыль они делят на две равные части по 50 %». Згідно ст. 1130 ЦК України, « 1. За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. 2. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників». Статтею 1133 ЦК України, визначено, що « 1. Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки». У відповідності до ст. 1135 ЦК України, « 2. У відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства». Відповідно до п. 2 Роз'яснення Вищого Господарського суду України від 28.04.1995 р. № 02-5/302 (Із змінами, внесеними Роз'ясненням Вищого господарського суду N 04-5/609 (v_609600-02) від 31.05.2002 р.) «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність», вирішуючи питання про наявність договірних взаємовідносин, слід виходити з того, що такий договір вважається укладеним, коли між сторонами у письмовій формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах, необхідних для його виконання, наприклад, мета договору, порядок та умови ведення спільних справ, види та обсяг внесків кожної із сторін, умови використання результатів сумісної діяльності тощо». Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, « 1. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди». Судом встановлено, що в оспорюваному договорі не зазначено види та обсяг внесків кожної із сторін, що є істотною умовою для даного виду договорів. Зокрема, в п. 2 Договору про спільну діяльність від 01.02.2012 р., не зазначено який саме товар представляє Учасник №1, ким цей товар закуплений, його кількість, якість та вартість, а також порядок передачі (накладна, акт прийому-передачі і т.і.). Не зазначено який внесок в спільну діяльність вносить Учасник № 2 і в якому виразі оцінюється такий внесок, а саме: грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння або також ділова репутація та ділові зв'язки. Згідно п. 64.6. ст. 64 ПК України, « 64.6. На обліку у контролюючих органах повинні перебувати угоди про розподіл продукції, договори управління майном (крім договорів щодо операцій, визначених у підпункті 153.13.10 пункту 153.13 статті 153 або у другому реченні абзацу другого підпункту 5 пункту 180.1 статті 180 цього Кодексу) та договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені цим Кодексом. \Абзац перший пункту 64.6 статті 64 в редакції Закону № 4834-VI від 24.05.2012\ У контролюючих органах не обліковуються договори про спільну діяльність, на які не поширюються особливості податкового обліку та оподаткування спільної діяльності, визначені цим Кодексом. Кожен учасник таких договорів перебуває на обліку у контролюючих органах та виконує обов'язки платника податків самостійно. \Абзац третій пункту 64.6 статті 64 виключено на підставі Закону № 4834-VI від 24.05.2012\ Взяття на облік договору або угоди здійснюється шляхом додаткового взяття на облік управителя майна, учасника договору про спільну діяльність або угоди про розподіл продукції як платника податків - відповідального за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору або угоди. \Абзац четвертий пункту 64.6 статті 64 із змінами, внесеними згідно із Законом № 4834-VI від 24.05.2012\ Заяву про взяття на облік такий платник податків зобов'язаний подати протягом 10 календарних днів після реєстрації договору або угоди або після набрання ним чинності, якщо відповідно до законодавства реєстрація договору не проводиться». Згідно п. 153.14. ст. 153 ПК України, до операцій особливого виду, які підлягають оподаткуванню, віднесено: « 153.14. Оподаткування спільної діяльності на території України без створення юридичної особи. 153.14.1. Спільна діяльність без створення юридичної особи провадиться на підставі договору про спільну діяльність. 153.14.2. Облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами згідно з умовами договору, окремо від обліку господарських результатів такого платника податку. … 153.14.5. Для цілей оподаткування господарські відносини між учасниками спільної діяльності прирівнюються до відносин на основі окремих цивільно-правових договорів». Статтею 210 ЦК України визначено, що « 1. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. 2. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом». Відповідно до листа № 66/10/24-12-18-02-15 від 04.04.2014 р. ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області, інформація щодо реєстрації договору про спільну діяльність між [PERSON] та [PERSON], відсутня (а.с. 44). Тобто, після підписання сторонами Договору про спільну діяльність від 01.02.2012 р., на який поширюються особливості податкового обліку, не дотримано всіх необхідних вимог закону, зокрема в супереч 64.6. ст. 64 ПК України, спірний договір не поставлено на облік (не зареєстровано) у контролюючих органах (ДПІ) і жодна із сторін договору не подала до ДПІ заяви про взяття на облік такого платника податків, протягом 10 календарних днів після реєстрації договору. Крім того, при взятті на облік договору в державній податковій адміністрації йому привласнюється обліковий номер. Копія договору зберігається в особистій справі платника податків. Платник податків зобов'язаний складати податковий звіт про результати спільної діяльності на території України. Облік результатів спільної діяльності ведеться платником податків, уповноваженим на це іншими сторонами, відповідно до умов договору та окремо від обліку господарських результатів такого платника податків. Учасникам договору про спільну діяльність надається реєстраційний (обліковий) номер платника податків у Тимчасовому реєстрі Державної податкової адміністрації України й Свідоцтво платника податків на термін дії договору. Статтею 203 ЦК України визначено, що « 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. … 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом». Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що «…7. … У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. … Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. 8. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК (435-15) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК)». Згідно вимог ст. 215 ЦК України, « 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)». При цьому, суд вважає необґрунтованим посилання представника відповідача на рукописні записи, виконані від імені [PERSON] (а.с. 50, 51, 54), як на доказ виконання сторонами оспорюваного договору, оскільки вони свідчать лише про те, що [PERSON] є співзасновником магазину по вул. Київській, 6, який орендується [PERSON] та наявність заборгованості без зазначення у кого і перед ким така заборгованість виникла. Суд не приймає як доказ «довідку» на а.с. 54, оскільки запис виконано не [PERSON], а сам текст на аркуші свідчить про «вкладення грошей в товар». В той же час, зобов'язання від 20.08.2013 р. та заява від 22.08.2013 р., викладені рукописно від імені [PERSON], підтверджують наявність станом на вказані дати заборгованості [PERSON] перед [PERSON] на сум 23000 грн., яку [PERSON] зобов'язалась погасити на протязі 70 днів, за рахунок щоденної виручки магазину (а.с. 53, 55), однак не доводять, що вказані правовідносини витікають з оспорюваного договору про спільну діяльність. Згідно ст. 59 ЦПК України, « 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування». У відповідності до ст. 60 ЦПК України, « 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. … 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Суд вважає встановлені обставини справи доведеними належними та допустимими доказами. З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що оспорюваний договір про спільну діяльність є нікчемним, оскільки не містить встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення - відсутня згода за всіма істотними умовами договору (ст. 638 ЦК України), а також в силу нездійснення його державної реєстрації згідно зі ст. 210 ЦК України та п. 64.6. ст. 64, п. 153.14. ст. 153 ПК України. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Висновок суду ґрунтується на усних поясненнях сторін та всіх наявних в справі письмових матеріалах в сукупності, які були досліджені в судовому засіданні, і яким дана правова оцінка. Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні позову фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про визнання договору про спільну діяльність недійсним відмовити, з підстав нікчемності договору про спільну діяльність від 01.02.2012 р., укладеного між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed