Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач свої вимори мотивує тим, що 09 листопада 2007 року між АКБ «ТАС - Комерц банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 27000 доларів США зі сплатою відсотків в строк та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, 09 листопада 20007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір за яким у іпотеку було передано належне [PERSON] на праві власності приміщення - квартира [ADDRESS]. На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлене ПАТ «Дельта - Банк». Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконав належним чином, внаслідок чого станом на 04 липня 2016 року виникла заборгованість за кредитом у сумі 436447,45 грн., яка складається із заборгованості з повернення кредиту - 353025,01 грн., заборгованості зі сплати відсотків - 55370,36 грн., пені - 28052,08 грн. Тому просить звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором в розмірі 436447,45 грн. шляхом визнання за банком права власності на вказану квартиру та визнати за банком право власності на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] поданий позов про визнання недійсним положень п. 12.3, 12.3.1 та 12.3.2 Іпотечного договору від 09.11.2007 року, що укладений між [PERSON] та АКТ «ТАС-Комерцбанк». Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 04.08.2004 року перебуває у шлюбі з [PERSON]. Квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] під час шлюбу та є спільним майном подружжя. В той же час, договір про задоволення вимог іпотекодержателя (якій визначений в оспорюваних положеннях іпотечного договору) було укладно без її згоди. Ввавжає, що з підстав визначених ч. 1 ст. 215 ЦК дані положення іпотечного договору є недійсними. Представник банку у судовому засіданні позов підтримав та заперечив позов [PERSON], посилаючись на безпідставність вимог [PERSON]. Заявив клопотання про застосування строків давності. Представник [PERSON] заперечив позов банку, посилаючись на передчасність звернення до суду з позовом та невірний спосіб захисту права, що був обраний банком. Підтримав позов [PERSON] Представник [PERSON] заперечила позов банку та підтримала власний позов. Зазначила, що на даний час діє мораторій на звернення стягнення на єдине житло. Зазначила, що іпотечне застереження в іпотечному договорі мало бути підтверджене окремою письмовою згодою [PERSON] Пояснила, що [PERSON] про порушення свого права дізналася лише після отримання позову, а тому строк позовної давності не пропущений. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду докази, суд вважає, що усі заявлені позовні вимоги не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 09 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/1107/71-664, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 27000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% річних та датою остаточного повернення кредиту 09 листопада 2037 року, цільове використання кредиту: для придбання квартири [ADDRESS]. За умовами Договору позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів фіксованими платежами у сумі 276 доларів США, а з 10 жовтня 2009 року, відповідно до Договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 03.09.2009 року, по 258,78 доларів США. Відповідно до розділу 9 Договору у випадку невиконання позичальником будь-яких зобов'язань за кредитним договором чи договором іпотеки, банк має право вимагати погашення заборгованості у повному обсязі (суми кредиту, нарахованих процентів, комісій, штрафних санкцій). З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 09.11.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір №014/1107/71-664-Z-1, відповідно до якого в іпотеку було передане нерухоме майно, а саме, квартиру [ADDRESS], яка належить останньому на праві приватної власності. (а.с. 31-34) Укладанням іпотечного договору від 09.11.2007 року сторони досягли, зокрема, таких умов: п.11 визначено, що іпотекодержатель має право: у випадку невиконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки; у випадку порушення іпотекодавцем та/або позичальником за цим та/або кредитним договором, в тому числі прострочення сплати чергових платежів по поверненню кредитних коштів та/або процентів та/або комісій, штрафів, вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а вразі його не виконання - звернути стягнення на предмет іпотеки; п. 12.1, 12.2 звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса п. 12.3 - є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору одним з наступних способів: п.п. 12.3.1- шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку». іпотекодержатель набуває нерухомість - предмет іпотеки за цим договором у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки нерухомості - предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, обраним іпотекодержателем після виконання всіх дій, передбачених ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на нерухомість - предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухомість, що є предметом іпотеки; п. 12.3.2 шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу та іпотекодавець засвідчив, що здійснення іпотеко держателем дій на підставі цього договору не потребують будь-якої окремої довіреності. 25.12.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги Кредитних зобов'язань Сведбанку на користь Дельта Банку, за умовами якого Сведбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого Дельта Банк замінює Сведбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. За умовами цього договору до ПАТ «Дельта Банк» перейшла право на вимогу за кредитними та забезпечувальним договорами, перелік кредитних та забезпечувальних договорів наведений в додатку №1 до цього договору. Відповідно до ст. 516 ЦК України відступлення Сведбанком прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами до Дельта Банку не вимагає отримання згоди від боржників. Права вимоги, які було передано ПАТ «Дельта Банк», зазначені в додатку № 2 до договору відступлення, до складу яких включено і право вимоги виконання [PERSON] (а.с. 52) зобов'язань за даними кредитним та іпотечним договорами. Судом встановлено, що позичальник умови кредитного договору не виконує, кредит не погашає, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 04 липня 2016 року становить 436447,45 грн. та складається із заборгованості з повернення кредиту - 353025,01 грн., заборгованості зі сплати відсотків - 55370,36 грн., пені - 28052,08 грн. Вказаний висновок підтверджується розрахунком позивача та не спростований відповідачем. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із положеннями ч. 3 ст. 36 цього Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року, № 6-1685цс16 від 21 вересня 2016 року, № 6-1243цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-504цс16 від 12 жовтня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. У даному випадку встановлено, що умови кредитного договору [PERSON] не виконував, кредит не погасив, в зв'язку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки, або на укладення від імені банку договору купівлі-продажу іпотечного майна. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За наведених обставин відсутні підстави для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк», оскільки право банка в позасудовому порядку задовольнити свої вимоги як іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором не було порушено. Будь-яких доказів, відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, а саме існування перешкод в реалізації банком у позасудовому порядку відповідного застереження в іпотечному договорі визнати за собою право власності на іпотечну квартиру суду надано не було. Щодо вимог [PERSON]. суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] уклав кредитний договір №014/1107/71-664 з метою отримання коштів для придбання квартири [ADDRESS] яка в подальшому після оформлення позичальником права власності на квартиру й стала предметом іпотеки за оспорюваним іпотечним договором. Як вбачається з копії нотаріально посвідченої заяви [PERSON] (а.с. 136) вона надала згоду своєму чоловікові - [PERSON] на купівлю квартири [ADDRESS], а також передачу вказаної квартири в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/1107/71-654 від 09.11.2007 року, укладеним з АКБ «ТАС_Комерцбанк», а також на укладення та підписання договору про внесення змін до договору іпотеки. Закон України «Про потеку» (ст. 37) передбачає можливість задоволення забезпеченого іпотекою зобов'язання шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, підставою для чого є окремий договір про задоволення вимог іпотеко держателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками. Як встановлено судом - окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя не укладалося, а відповідне застереження є частиною іпотечного договору, який був укладений [PERSON] за згодою дружини, яка була викладена у письмові формі та нотаріально посвідчена. Також слід зазначити, що відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 1622цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Враховуючи викладене суд вважає, що відсутні підстави для задоволення усіх заявлених позовних вимог, а тому у їх задоволенні належить відмовити за необґрунтованістю вимог. На підставі викладеного ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed