Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

Позивач та її представник звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просять визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Посилалися на те, що 15.03.1984 року [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу набув у власність житловий будинок [ADDRESS] . Після придбання вказаного будинку [PERSON] зареєструвався та почав фактично проживати у ньому. Починаючи з 1988 року окрім [PERSON] у вказаному будинку зареєструвалися та почали проживати [PERSON] та її син [PERSON] 10.12.1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. [INFO] [PERSON] помер, відкрилась спадщина, до складу якої увійшов зазначений житловий будинок. Спадщину прийняла його дружина [PERSON] , однак не отримала свідоцтва про право на спадщину. [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшли майнові права на вказаний житловий будинок. Дану спадщину прийняв їх син [PERSON] , однак свідоцтва про право на спадщину не отримав. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина до складу якої увійшли майнові права на вказаний житловий будинок. 08.06.2017 року позивач [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою померлого [PERSON] , в порядку та у строк визначений законодавством звернулася до приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. Однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею не надано правовстановлюючих документів на вищезазначений будинок, не доведено факт його реєстрації та його належність спадкодавцю [PERSON] . В зв`язку з викладеним позивач в позасудовому порядку позбавлена можливості оформити право власності на житловий будинок як спадкове майно. [PERSON] просить визнати за нею право власностіна житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 09.10.2018 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.11.2018 року за клопотанням представника позивача у приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 12.02.2019 року за клопотанням представника позивача в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та витребувано з Грушівської сільської ради відомості про те, чи була [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та чи проживала на момент смерті з [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та якщо так, то з якого часу. 04.03.2019 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. 25.03.2019 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява відповідно до якої справу просить слухати за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити в повному обсязі. Від відповідача надійшла заява згідно якої просить провести судовий розгляд справи за відсутності свого представника, проти позову не заперечує. Третя особа [PERSON] про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши докази, що є в матеріалах справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно свідоцтва про смерть виданого 02.11.2000 року виконкомом Ленінської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області серії [NUMBER] , [PERSON] , помер [INFO] (а.с.111). З копії свідоцтва про шлюб від 10.12.1999 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (а.с.110). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , померла [INFO] (а.с.107). Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.94). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , помер [INFO] (а.с.92). Рішенням Дзержинського районного суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.05.2018 року заяву [PERSON] , заінтересована особа Грувська сільська рада Дніпропетровської області про встановлення факту родинних відносин задоволено. Встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною сестрою померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . Встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є племінницею померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] (а.с.133-134). З договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.03.1984 року встановлено, що [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.136). Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , встановлено, що власником даного будинку є [PERSON] (а.с.138-141). 15.08.2018 року [PERSON] подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.142). Із постанови приватного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Штефан В.В. від 15.08.2018 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , у зв`язку з не наданням спадкоємицею документів необхідних для вчинення нотаріальної дії, а саме, реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є об`єктом спадщини (а.с.144). Відповідно до статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За приписами п.п. 4.14, 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012, № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє, зокрема склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Згідно п. 1 Глави 13 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, № 296/5 нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом України «Про нотаріат». Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Виходячи з викладеного дійсно у випадку не надання спадкоємцем документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, це є підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Одним із способів набуття права власності є спадкування. Так статті 1216, 1217 ЦК України, визначають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно свідоцтва 9813 на право приватної власності на житловий будинок виданого виконкомом Михайлівської сільської ради народних депутатів 30.05.1989 року на підставі рішення виконкому Апостолівської районної ради народних депутатів №150 від 17.05.1989 року, встановлено, що в цілому житловий будинок в [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.9). Як вбачається з технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] вказаний технічний паспорт виготовлений на ім`я [PERSON] . Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою наявний житловий будинок 1«А», загальною площею - 72,7 кв.м., житловою площею - 39,7 кв.м.; з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами (а.с.10-14). З довідки КП «Апостолівське бюро технічної інвентаризації» встановлено, що відповідно до даних інвентаризаційних справ та реєстрових книг (станом на 01.01.2013 р.), а саме, реєстрової книги №1, реєстраційного запису №201, власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 30.05.1989 року, виданого виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради на підставі рішення виконавчого комітету Апостолівської районної ради №150 від 17.05.1989 року (приватна, ціла 1/1)(а.с.187). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 141495482 від 17.10.2018 року відомості щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] - відсутні. (а.с.171). Таким чином [PERSON] набув за життя право власності на спірний житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. На час набуття права власності спадкодавцем на спірний будинок діяли норми Цивільного кодексу УРСР, відповідно до яких повинен встановлюватися правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до положень ст.100 та 101 ЦК УРСР, в редакції, яка діяла на час придбання вищезазначеного будинку, в особистій власності громадян міг бути, зокрема, жилий будинок. В особистій власності громадянина міг бути один жилий будинок (або частина його). При цьому, глава 10 цього Кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. Крім того, статтею 128 ЦК УРСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі. Отже, право власності у [PERSON] на будинок [ADDRESS] виникло з моменту отримання свідоцтва 9813 про право приватної власності на житловий будинок від 30.05.1989 року. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно, відповідно до закону, підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином судом достовірно встановлено, що спадкодавець дійсно був власником зазначеного вище житлового будинку, а тому він входить до складу спадщини. Враховуючи, що позивач реалізувала своє право на прийняття спадщини звернувшись з відповідною заявою до нотаріуса, що підтверджується матеріалами спадкової справи, позовні вимоги [PERSON] суд вважає обґрунтованими. Зі змісту ст.ст. 15,16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права позивача, а тому може бути застосований судом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved