Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі ТОВ «Вердикт Фінанс») звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просить суд: - стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 2 000 грн. - заборгованість за кредитним договором № 0301/0408/64-055, укладеним 21.04.2008р. між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», обсяг якої визначений договором поруки № 0301/0408/64-055-П, укладеним 01.06.2012р. між відповідачем [PERSON] та ТОВ «Вердикт Фінанс»; - у рахунок погашення заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0301/0408/64-055, укладеним 21.04.2008р. між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», яка станом на 15.02.2013р. складає 259 512,00 грн., звернути стягнення на предмет застави автомобіль, що належить [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля та наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета застави; - передати у володіння позивача предмет застави; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; - судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач - ТОВ «Вердикт Фінанс» посилається на те, що, позивач, за договором факторингу, отримав право грошової вимоги до відповідача [PERSON], який, в свою чергу, має заборгованість за кредитним договором № 0301/0408/64-055, укладеним 21.04.2008р. між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Сведбанк». Станом на 15.02.2013р. заборгованість відповідача [PERSON] складає 32 467,41 доларів США, що, в еквіваленті, складає 259 512,00 грн. Враховуючи, що, в забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено договір застави, просить суд звернути стягнення на предмет застави, а саме на автомобіль марки SUBARU FORESTER турбо 2.5, 2007 року випуску, державний реєстраційний №АЕ0134ОО, що належить [PERSON] Крім того, для забезпечення своєчасного повернення кредиту [PERSON], 01.06.2012р. між відповідачем [PERSON] та ТОВ «Вердикт Фінанс» був укладений договір поруки № 0301/0408/64-055-П, за умовами якого відповідач [PERSON] поручився перед позивачем за належне виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором в обсязі, що відповідає 2000 грн. Враховуючи, що, відповідач [PERSON] взяте на себе за кредитним договором зобов'язання не виконав, просить стягнути на свою користь солідарно з відповідачів заборгованість відповідача [PERSON] у розмірі 2000 грн., а також понесені ним судові витрати. В ході розгляду справи, ухвалою від 04.07.2013р. (т.1 а.с.112), суд, на підставі ст.126 ЦПК України, об'єднав в одне провадження цивільну справу №208/5027/13 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс», [PERSON] «Про визнання договору поруки недійсним» та цивільну справу № 208/2732/13 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до [PERSON], [PERSON] «Про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави». Як зазначає відповідач [PERSON] у своєму позові до ТОВ «Вердикт Фінанс», [PERSON] (т.1 а.с.96-99), на підставі ст.ст.203, 215, 234 ЦК України договір поруки, укладений 01.06.2012р. між ТОВ «Вердикт Фінанс» та [PERSON], є недійсним, оскільки вказаний договір вчинено без наміру створення його правових наслідків. В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Вердикт Фінанс» - [PERSON] підтримав позов свого довірителя, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Позов [PERSON] не визнав, та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що, спірний правочин не суперечить нормам чинного законодавства. В судовому засіданні відповідач [PERSON] свій позов підтримав; у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Фінанс» - просив відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов ТОВ «Вердикт Фінанс» не визнав, посилаючись на те, що, ТОВ «Вердикт Фінанс» є неналежним позивачем і не має права вимоги до [PERSON], оскільки кредитний договір [PERSON] укладав з ВАТ «Сведбанк», тому заборгованість [PERSON] існує саме перед ВАТ «Сведбанк». В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що, спірний договір поруки є фіктивним, оскільки сторони, при укладанні вказаного договору, не мали наміру створювати його правові наслідки. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Фінанс», посилаючись на те, що, заборгованість за кредитним договором у боржника [PERSON] існує перед ВАТ «Сведбанк», а не перед позивачем. Позов [PERSON] підтримав, посилаючись на обставини, викладенні у позові останнього. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був неодноразово повідомлений судом в установленому законом порядку, разом з цим, причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи суду не надав, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин, та здійснити розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 21.04.2008р. між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 0301/0408/64-055, згідно якого ВАТ «Сведбанк» надав відповідачу [PERSON] на придбання автомобіля грошові кошти у розмірі 37 600 доларів США, які відповідач [PERSON] зобов'язався повернути кредитору до 20.04.2015р., сплативши при цьому відсотки за користування кредитом у розмірі 12,5% річних. Водночас, в забезпечення виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, 21.04.2008р. між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено договір застави № 0301/0408/64-055-Z-1, за умовами якого [PERSON] передав в заставу ВАТ «Сведбанк» належне йому на праві власності рухоме майно автомобіль марки SUBARU FORESTER турбо 2,5, 2007 року випуску, державний реєстраційний №АЕ0134ОО. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 0301/0408/64-055 (т.1 а.с.238), через невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка, станом на 15.02.2013р. становить 32 467,41 долар США, що в еквіваленті складає 259 512,00 грн., а саме: - 207 434,34 грн. заборгованість по кредиту; - 30 852,98 грн. заборгованість по відсоткам; - 21 224,69 грн. пеня. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно п.6.1.3. вищевказаного кредитного договору, банк має право звернути стягнення на майно позичальника, відповідно до чинного законодавства України у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань за цим договором. Згідно п.13.4 договору застави № 0301/0408/64-055-Z-1, укладено між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», сторони дійшли згоди, що, у разі невиконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави і задовольнити за рахунок предмета застави свої вимоги у повному обсязі на момент фактичного задоволення таких вимог, включаючи суми кредиту, процентів за користування ним, неустойки та інших платежів і санкцій. Як встановлено судом, 02.02.2012р. правонаступник ВАТ «Сведбанк» - ПАТ «Сведбанк», та позивач по даній цивільній справі - ТОВ «Вердикт Фінанс» уклали договір факторингу №11, за умовами якого кредитор відповідача [PERSON] відступив позивачу своє право грошової вимоги до відповідача [PERSON] Крім того, 02.02.2012р. ПАТ «Сведбанк» та позивач - ТОВ «Вердикт Фінанс» уклали договір про відступлення прав за договором застави, відповідно до якого сторони домовились, що, разом із відступленням прав вимоги заборгованостей боржників по кредитних договорах, що здійснюється на підставі договір факторингу №11 від 02.02.2012р., одночасно відступаються права вимоги за договорами застави рухомого майна, які визначені цим договором. Згідно ст.1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Як вбачається з наданих позивачем письмових доказів, зокрема: Угоди про тлумачення умов договору від 10.07.2013р. (т.1 а.с.229), Реєстру заборгованостей боржників, кредитор боржника [PERSON] відступив позивачу право грошової вимоги до відповідача [PERSON], що, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що посилання відповідача [PERSON] на те, що, ТОВ «Вердикт Фінанс» є неналежним позивачем є безпідставними, та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Крім того, як встановлено судом, 01.06.2012р. між позивачем - ТОВ «Вердикт Фінанс» та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № 0301/0408/64-055-П, за умовами якого відповідач [PERSON] поручився перед ТОВ «Вердикт Фінанс» за належне виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором в обсязі, що відповідає 2000 грн. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Встановивши, таким чином, в ході розгляду справи, що, відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № 0301/0408/64-055, право вимоги якої за договором факторингу перейшло до ТОВ «Вердикт Фінанс», суд, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, дійшов висновку, що, позовні вимоги ТОВ «Вердикт Фінанс» є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, задовольняючи позов ТОВ «Вердикт Фінанс», суд вважає необхідним судові витрати з розгляду справи за позовом ТОВ «Вердикт Фінанс» покласти на відповідачів. Щодо позовних вимог [PERSON] суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що, укладений 01.06.2012р. між ТОВ «Вердикт Фінанс» та відповідачем [PERSON] договір поруки є фіктивним, оскільки є укладеним без наміру створення його правових наслідків. Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що, він особисто не знайомий із поручителем відповідачем [PERSON], тому останній не міг бути поручителем за спірним правочином. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.234 ЦК України, на яку посилається позивач [PERSON], фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При цьому, ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. При цьому, саме позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Дослідивши докази, надані позивачем [PERSON] на підтвердження тих обставин, на які останній посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд дійшов висновку, що, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би давав підстави суду дійти висновку, що, на момент укладення спірного договору поруки, сторони, а саме ТОВ «Вердикт Фінанс» та відповідач [PERSON] не мали наміру створити правові наслідки спірного правочину. При цьому, посилання позивача [PERSON] на ту обставину, що він особисто не знайомий з поручителем відповідачем [PERSON], не є підставою для визнання договору поруки недійсним, оскільки чинне на час укладання спірного правочину законодавство не вимагало від сторін спірного правочину бути особисто знайомим із боржником. Враховуючи вищевикладене, та, приймаючи до уваги, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд,

Outcome: approved