Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

Позивач у грудні 2017 року звернувся до Індустріального районного суд м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 07 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді Зосименко С.Г. від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О. Ухвалою судді від 18 січня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 10 квітня 2019 року позивачем [PERSON] було подано уточнену позовну заяву, в якій останній посилається на те, що ним внаслідок існуючої на той час довіри на ім`я відповідача [PERSON] було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак І.Ю., 10.11.2016 року, за реєстровим № 1162, яким уповноважено останнього укласти договір купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] . При цьому відповідачу було передано правовстановлюючий документ на квартиру - свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 05.06.2012 року, зареєстроване КП ДМБТІ 22.07.2012 року. Вказує, що 29 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим номером 4822 посвідчено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] , від імені якого діяв гр. [PERSON] , на підставі довіреності, передав у власність [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Від продажу вказаної квартири відповідач отримав грошові кошти в розмірі 170 570 грн., які в подальшому позивачу не передав, а розпорядився ними на власний розсуд, тим самим позбавивши [PERSON] , житла, яке він хотів придбати в подальшому. Зазначає, що після продажу квартири [PERSON] , зник, на телефонні дзвінки не відповідає. Враховуючи викладене, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за невиконання зобов`язань по поверненню коштів за продаж його квартири [ADDRESS] у розмірі 170 570,00 грн., інфляційні збитки у розмірі 52 689,07 грн., та три проценти річних у розмірі 12 097,52 грн., а всього 235 356,59 грн. Ухвалою суду від 27 вересня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні та позивач заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в уточненій позовній заяві, просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] передав позивачу [PERSON] всі грошові кошти, які він отримав від продажу належної на праві власності [PERSON] квартири. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 10 листопада 2016 року позивачем [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на ім`я відповідача [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак І.Ю., реєстровий № 1162, якою уповноважено останнього бути представником [PERSON] з усіма необхідними повноваженнями з питань продажу за ціну та на умовах, які вони попередньо обговорили, належної позивачу квартири [ADDRESS] /а.с.55/. 29 листопада 2016 року між [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , від імені якого діяв [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на підставі довіреності від 10.11.2016 року, реєстровий № 1162, з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим № 4822 /а.с. 53/. Відповідно до п. 2.1 Договору купівлю-продаж здійснено за 170 570,00 грн., та вказано, що зазначену суму [PERSON] , що діє від імені [PERSON] , на підставі довіреності, одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Як посилається позивач у позові та у судовому засіданні, грошові кошти у розмірі 170 570,00 грн., від продажу квартири йому відповідачем так і не було передано, що підтверджується відсутністю відповідних розписок, платіжних доручень тощо. Після продажу квартири [PERSON] зник, на телефонні дзвінки не відповідає. Спроби позивача в досудовому порядку врегулювати спір виявилися марними та безнадійними. В судовому засіданні встановлено, що 02 липня 2017 року [PERSON] на ім`я начальника Індустріального ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області подано заяву про порушення кримінального провадження /а.с. 45/. Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження 12017040660001245 на підставі заяви позивача 23.06.2017 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 190 КК України, досудове розслідування якого здійснюється Індустріальним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області /а.с. 63/. Частиною першою статті 237 Цивільного кодексу України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 Цивільного кодексу України ). Частиною першою статті 1000 Цивільного кодексу України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (Цивільного кодексу України). Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення, може посвідчуватись довіреністю, та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору. (Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року по Справі № №712/12338/15-ц). Згідно ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Пунктом 2,3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України передбачено, що повірений зобов`язаний після виконання доручення повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення, а також негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Згідно з нормою ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобов`язання за положенням статті 611 Цивільного кодексу України є серед іншого відшкодування збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, в силу вимог ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не може ухвалювати рішення виходячи з припущення. Згідно ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом. У разі їх неподання суд вирішує справу за наявними в них матеріалами та доказами. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін,

Outcome: approved