Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позов мотивований тим, що позивач з відповідачем з 01.03.2003 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області (актовий запис №379). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Впродовж останніх років сімейне життя подружжя погіршилося, фактичні сімейні відносини між ними припинено. Подружжя має протилежні погляди на відносини в шлюбі, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої атмосфери. З його ініціативи між подружжям постійно виникають сварки, свідками яких нерідко стають їх діти, що негативно впливає на їх психічний стан, спричиняє їм та позивачу душевні страждання. Позивач дійшла висновку, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у подружжя на ґрунті сімейно-побутових проблем розвилася неприязнь один до одного, між ними втрачено почуття любові та поваги, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та дітей, що стало підставою для звернення до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу. За домовленістю подружжя їх діти після розірвання шлюбу залишаться проживати з матір`ю. Позивач всі витрати на утримання неповнолітніх дітей несе самостійно, однак її заробітку не вистачає для достатнього забезпечення їх всім необхідним. Вона потребує від батька дітей (відповідача у справі), який отримує регулярний, стабільний заробіток, матеріальної допомоги на їх утримання, що стало підставою звернення до суду з позовною вимогою про стягнення з нього аліментів в розмірі 1/3 частини від всіх його доходів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення старшою дитиною повноліття. Ухвалою суду від 26.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відзив на\~позов відповідач\~до суду\~не надав. В судове засідання позивач не з`явилася, її представник [PERSON] подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи проводити без участі позивача та представника, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. На підставі п.п.1-2 ч.3 ст.223 ЦПК України суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності позивача та відповідача. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 с.247 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи зміст заяви представника позивача, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що сторони по справі з 01.03.2003 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області 01.03.2003 року (а.с.9). В ході дослідження позовної заяви та доданих до неї матеріалів судом, відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України, з`ясовано фактичні взаємини подружжя, а також те, що подана до суду позовна заява в частині вимог про розірвання шлюбу, відповідає дійсній волі позивача, її бажання розірвати шлюб є істинним та добровільним. Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України ( 254к/96-ВР ) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Досліджуючи вказані обставини, суд зважає на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами по справі припинено, тому, шлюб між сторонами фактично розпався, існує формально, ведення спільного господарства припинено, подальше збереження шлюбу є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам позивача, тому шлюб між сторонами слід розірвати. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с.11-12). Згідно довідок Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом з матір`ю [PERSON] (позивачем у справі) за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-17). Відповідно до довідок №22 та №23, виданих Комунальним закладом «Навчально-виховний комплекс: Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів гімназія №30 ім. Тараса Шевченка Вінницької міської ради 28.05.2020 року, діти [PERSON] та [PERSON] навчаються в цьому навчальному закладі у 8 та в 5 класі відповідно (а.с.13-14). Відповідно до положень ст.ст.1-3\~Конвенції ООН\~«Про права\~дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.51 Конституції України, положень Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей 5, 154, 257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Частиною 1 ст. 9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У ст. 6 Європейської Конвенції закріплено обов`язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення прав дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено судом неповнолітні діти сторін по справі проживають разом з матір`ю, перебувають на її повному утриманні, відповідач як батько спільних з позивачем дітей, належної участі в матеріальному забезпеченні дітей не приймає. Судом встановлено невиконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню дітей, а тому право позивача є порушеним та таким, що підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дітей (аліментів). Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно\~положень ст.\~182\~СК України,\~при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує\~стан здоров`я\~та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, в тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, в тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні суми стягнення аліментів суд зважає на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов`язок батьків по їх утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, враховуючи вікову категорію неповнолітніх дітей та звичайні потреби дітей, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; особу платника аліментів, який являється здоровою, молодою людиною працездатного віку, який інших утриманців, окрім спільних з позивачем дітей, не має (іншого судом не встановлено), вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі, про який просить позивач. З огляду на вищевикладене, наявні достатні підстави для задоволення позовної вимоги позивача та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом та до досягнення старшою дитиною повноліття. При цьому суд також звертає увагу, що відповідно до ч.2,3 ст.183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто\~з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. На підставі ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 840,80 гривень судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу; з відповідача на користь держави підлягає до стягнення 840,80 грн. судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, від сплати якого позивача звільнено. На підставі викладеного,

Outcome: approved