Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 20 525,68 грн та судового збору у розмірі 1 762,00 грн. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 10 жовтня 2013 року між сторонами був укладений кредитний договір № К5NBR200090019, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 7 604,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Позивач всі зобов'язання, які були покладені на нього згідно істотних умов договору виконав в повному обсязі, а саме видав кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач належним чином не виконувала свої зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, внаслідок чого станом на 13 березня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 20 525,68 грн, яка складається з наступного: 5 328,11 грн - заборгованість за кредитом; 4,47 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 660,83 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 11 078,67 грн - заборгованість за пенею; та штрафи передбачені умовамита правилами надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 953,60 грн - штраф (процентна складова). Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року по даній справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 26 жовтня 2018 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява, у якій остання просить застосувати строки позовної давність, які є підставою у відмові в позові. Свої прохання обґрунтовувала тим, що згідно наданої банківською установою виписки по кредитному договору К5NBR200090019 за період з 01.10.2013 по 30.07.2018 залишок тіла кредиту у сумі 5 328,11 грн утворився у період з липня 2014 року по січень 2015 року. Це підтверджує, що на січень 2015 року позивачу достеменно було відомо, що його право порушене і відповідач не виконує вимог договору і не має наміру його виконувати. Таким чином, у позивача строк позовної давності щодо пред'явлення вимог про стягнення заборгованості закінчився у січні 2018 року, а позов пред'явлено лише у березні 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. У судове засідання представник позивача не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, у позовній заяві просив про розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання 26.10.2018 не з'явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомляла. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між позивачем та відповідачем 10 жовтня 2013 року був укладений кредитний договір № К5NBR200090019, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 7 604,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов (а.с.9-20). Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно розрахунку заборгованості за договором № К5NBR200090019 від 10 жовтня 2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем, вдається встановити, що відповідач 16 квітня 2015 року здійснювала сплату заборгованості за комісією по зазначеному кредитному договорі на суму 76,61 грн (а.с.8). Відповідно до наданої відповідачем виписки по кредитному договору № К5NBR200090019 від 10 жовтня 2013 року за період з 01 січня 2013 року по 27 липня 2018 року встановлено, що відповідач 16 вересня 2015 року здійснювала платіж на користь позивача у розмірі 500,00 грн. Окрім того відповідно до наданої відповідачем виписки по картці/рахунку № 5577212304171302 і додатковим рахункам по договору за період з 01 січня 2013 року по 27 липня 2018 року встановлено, що відповідач 16 вересня 2015 року здійснювала поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування. Тому, враховуючи вищенаведене, доцільно зробити висновки щодо тверджень представника відповідача про застосування строків позовної давності, а саме, що станом на момент подачі позову через поштове відділення, тобто 08 квітня 2018 року, не минув строк позовної давності, оскільки відповідачем 16 квітня 2015 року здійснювалась сплата комісії за кредитом, а також 16 вересня 2015 року поповнювалась картка для погашення заборгованості за кредитом. Отже вказані представником відповідача доводи можна вважати такими, які не знайшли свого підтвердження у суді, а відтак у відмові в задоволенні позову з підстав пропуску строків позовної давності суд вважає необхідним відмовити. З матеріалів справи вбачається, що позивач всі зобов'язання, які були покладені на нього згідно істотних умов договору, виконав в повному обсязі, а саме видав кредит у розмірі, встановленому договором. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Судом було встановлено, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, внаслідок чого станом на 13 березня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 20 525,68 грн, яка складається з наступного: 5 328,11 грн - заборгованість за кредитом; 4,47 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 660,83 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 11 078,67 грн - заборгованість за пенею; та штрафи передбачені умовами та правилами надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 953,60 грн - штраф (процентна складова). Стаття 549 ЦК України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проаналізувавши позовні вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вбачає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача: 5 328,11 грн - заборгованість за кредитом; 4,47 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 660,83 грн заборгованість по комісії за користування кредитом. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості з пені у розмірі 11 078,67 грн суд вважає необхідним зазначити наступне. Враховуючи викладене, виходячи із принципу справедливості та розумності, закріпленого у ст. 3 ЦК України та враховуючи, що позивач не довів, що його розмір збитків у зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору значно перевищує отримані відповідачем грошові кошти та дорівнює саме 11 078,67 грн, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, та приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача заборгованість з пені у розмірі 1 000,00 грн. Саме така сума, на думку суду, є співрозмірною із заборгованістю за кредитним договором. Також суд вважає правильним виключити зі складу заборгованості відповідача нараховані штрафи у розмірі 500,00 грн та 953,60 грн, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Умовами та Правилами надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми позову (п.1.5.32. Договору) (а.с.14). Як зазначалось вище, при непогашенні суми простроченого кредиту, клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті позивача. Тобто за одне й те саме порушення зобов'язання передбачена подвійна відповідальність одного виду. При цьому в ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. З урахуванням вищенаведеного суд вважає правильним відмовити у додатковому стягненні з відповідача штрафів. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1 762,00 грн. Враховуючи вищенаведене, ст. 257, 261, 267, 526, 546, 549, 612, 1050 та 1054 ЦК України, ст. 61 Конституції України та

Outcome: partial