Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу та за рахунок спільних коштів вони 15.06.2016 року придбали у власність нерухоме майно, яке складається з 53/100 частки нежитлового приміщення - офісу за адресою м. Суми вул. Харківська, 22 загальною площею 224, 6 кв.м., що становить 119,4 кв.м. та складається з тамбуру І площею 10 кв.м., зал 1 площею 85, 2 кв.м., коридор 2 площею 4,3 кв.м., гардеробна 3 площею 5,5 кв.м., коридор 4 площею 6,2 кв.м., коридор 5 площею 5,1 кв.м., коридор 8 площею 1,4 кв.м. убиральня 10 площею 1,7 кв.м. , яка була оформлена на імя відповідача. 18 вересня 2017 року шлюб між ними розірвано. Вважає, що оскільки зазначене майно була набуто в період шлюбу та за рахунок спільних коштів, то кожен з подружжя має право на Ѕ частину спірного майна квартири. Тому просить, провести поділ вказаного майна подружжя шляхом припинення права власності відповідача на це майна та визнання за кожним з них права власності на 53/200 частини нежитлового приміщення. 07 листопада 2017 року у даній справі відкрите провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.01.2018 року. 07.11.017 року судом за клопотанням позивача постановлена ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно. 25.01.2018 року відповідач подала суду відзив на позов в якому просить відмовити у задоволенні позову за його необґрунтованістю. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що спірне майно були придбано нею за рахунок коштів позичених у [PERSON] [PERSON] самостійно виконала боргові зобовязання перед [PERSON] та повернула йому борг у період з липня 2016 року по 03.11.2017 року. Зазначила, що фактично подружні стосунки між нею та позивачем були припинені у липні 2016 року. Вважає, що спірне майно було придбано виключно за її особисті кошти, а за рахунок спільних з позивачем коштів фактично було сплачено лише 1000 доларів США (перша сума повернення боргу за договором позики, що мала місце у липні 2016 року) У звязку із змінами процесуального закону судом 29.01.2018 року проводилося підготовче засідання, яке за клопотанням представника позивача відкладене на 06.03.2018 року. 15.02.2018 року позивачем подано відповідь на відзив. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Зазначив, що спірне приміщення придбавалося для здачі його в оренду. Придбали його за 120797 грн. та позивач був присутній при укладенні договору й особисто передавав гроші продавцю при укладенні договору. Про наявність договору позики позивачу нічого невідомо. Пояснив, що сторони припили спільне життя в червні 2017 року. Відповідач та його представник в судовому засіданні зазначили, що позов визнають частково, але просять повністю відмовити у його задоволенні. Зазначили, що подружні стосунки між сторонами були припинені у липні 2016 року. Відповідач також пояснила, що орендувала спірне приміщення та в ньому було розташований магазин. В подальшому вона викупила це приміщення. При розрахунку з продавцем позивач не був присутній. Гроші в сумі 12000 доларів США вона запозичила у [PERSON] на придбання приміщення, його ремонт та розвиток бізнесу. Усі кошти за договором позики вона сплатила самостійно, окрім першого платежу в розмірі 1000 доларів США. Після придбання приміщення (серпень-вересень) вона зробила ремонт у приміщенні, встановила охоронну сигналізацію на що використала 25000-30000 грн. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові заяви сторін по суті справи та подані суду докази, вважає позов частково обґрунтованим з огляду на таке. Судом було встановлено, що сторони 05 грудня 2008 року вступили у шлюбу, якій за судовим рішенням від 07 вересня 2017 року було розірвано. (а.с.8-9). Під час шлюбу (15.06.2016 року), було придбано 53/100 частини нежитлового приміщення - офісу за адресою м. Суми вул. Харківська, 22 загальною площею 224, 6 кв.м., що становить 119,4 кв.м. та складається з тамбуру І площею 10 кв.м., зал 1 площею 85, 2 кв.м., коридор 2 площею 4,3 кв.м., гардеробна 3 площею 5,5 кв.м., коридор 4 площею 6,2 кв.м., коридор 5 площею 5,1 кв.м., коридор 8 площею 1,4 кв.м. убиральня 10 площею 1,7 кв.м., яке було оформлено на імя відповідача, що підтверджується копією договору купівлі продажу (а.с. 33-36). Із зімсту вказаного договору вбачається, що відповідач придбала спірне нерухоме майно у [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], за 120 797 грн, які сплачені покупцем продавцю в день укладення договору та його нотаріального посвідчення (п. 2.1, 2.2 договору) Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Наведене узгоджуються з правовою позицією ВСУ у справі 6-2641цс15: При цьому суд зазначає, що факт придбання майна у період шлюбу свідчить про належність цього майна до спільної сумісної власності подружжя, і той з подружжя який заперечує цей факт має довести інше належними доказами. Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 66) вказана квартира була придбана відповідачем 15.06.2016 року, тобто під час шлюбу. Як розяснено у п.23, п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч.4 ст.65 СК України). Відповідачем по справі не надано суду належних і допустимих доказів про існування обставин, передбачених ст.57 СК України. Посилання відповідача в обґрунтування своїх заперечень на позовну заяву про розірвання шлюбу (а.с. 53-54), рішення суду про розірвання шлюбу (а.с. 55), договір позики з відмітками про повернення коштів (а.с. 58-59) та пояснення свідка [PERSON] не заслуговують на увагу. Оскільки вказані копії документів та пояснення свідків не посвідчують факт набуття відповідачем права власності на кошти зазначені у даних документах та правові підстави набуття на них права власності саме відповідачем. А відтак вказані докази не підтверджують факт придбання спірною квартири відповідачем за рахунок особистих коштів. Так, з копії позову вбачається, що [PERSON], звертаючись 05.07.2017 року з позовом про розірвання шлюбу, зазначив на те, що приблизно рік потому його та відповідача стосунки погіршилися та на цей час їх подружі стосунки припинені та вони мешкають окремо. Судовим рішенням, яке постановлене 07.09.2017 року, встановлено що сторони (позивач та відповідач у даній справі) подружні стосунки не підтримують майже рік. При цьому, вказаним рішенням суду точну дату припинення подружніх стосунків подружжя не встановлено. Отже наведені вище докази на які посилається відповідач не підтверджують факт припинення сторонами подружніх стосунків саме у липні 2016 року. В той же час, як вбачається з судового рішення про розірвання шлюбу (а.с.9) воно набрало законної сили 18 вересня 2017 року. Окрім того, як вбачається з наданих суду фотокарток (а.с. 81-83) сторони разом святкували Новий рік на початку 2017 року. В судовому засіданні сама відповідач пояснила, що вказані фотокартки зроблені у січня 2017 року. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. Згідно зі ст.ст. 12-13 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В той же час, суду не надані жодних належних доказів на підтвердження того, що договір позики (а.с. 58) було укладено саме для придбання спірного майна, як й не надано жодних доказів використання отриманих коштів за договором позики в сумі 12000 доларів США в інтересах сімї. Представник позивача у категоричній формі заперечив той факт, що вказані кошти використовувалися в інтересах її сімї та зазначив, що позивачу взагалі не було відомо про укладення такого договору позики. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивача лише бачив, а з відповідачем раніше співпрацював. Відповідача знає з середини 2015 року, вона орендувала у нього приміщення під магазин. При укладенні договору оренди відповідач відразу піднімала питання про можливість викупу його приміщення в майбутньому. В подальшому відповідач попросила продати їй це приміщення. Приміщення він продав за 4800 доларів США. Перед укладенням договору купівлі продажу він за розпискою позичив позивачу 12000 доларів США, з яких позивач сплатила йому 4800 доларів за приміщення. Пояснив, що позивач просила гроші у борг на придбання приміщення та на розвиток бізнесу, але якого бізнесу він не знає. Він не вів з позивачем ніяких розмов про це приміщення чи його ціну. Усі кошти за договором займу йому сплачувала позивач. Чи мешкала вона в той час з позивачем він не знає. Пояснив, що він не памятає чи був при укладенні договору купівлі-продажу позивач, але при розрахунку позивача не було точно. При укладенні договору позики та при передачі цих коштів позивач також не був присутній. Тобто, вказаний свідок підтвердив той факт, що позивач не був присутній при укладенні договору позики та при передачі коштів. При цьому, даний свідок пояснював, що мета позичення коштів йому відома лише зі слів відповідача, яка йому пояснила що кошти їй потрібні на придбання спірного нерухомого майна та розвиток бізнесу. Як вже зазначав суд саме в силу закону ст. 60 СК України Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Зважаючи на встановлений судом факт придбання спірного нерухомого майна під час шлюбу та положення ст. 60,70 СК України, суд вважає позов в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного нерухомого майна обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про припинення права власності відповідача на спірне майно та визнання за відповідачем також права власності на Ѕ частину спірного майна суд зазначає, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту у спорі з приводу поділу майна подружжя, а відтак у задоволенні позову в цій частині належить відмовити. У звязку з частковим задоволенням позову та звільненням позивача за законом від сплати судового збору при подачі позову до суду , з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеній частині позовних вимог, в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial