Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Покровська РДА звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] та стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO]. В позовній заяві позивач зіслався на те, що батьком неповнолітніх [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO], є [PERSON] Мати дітей померла. Відповідач зареєстрований у [ADDRESS] Відповідно до нотаріально завіреної заяви, яку зареєстровано в реєстрі за № 1150, [PERSON] відмовився від батьківських прав стосовно неповнолітнього [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO]. Згідно акту обстеження матеріально - побутових умов проживання [PERSON] від 06.09.2016 року на території домоволодіння вищевказаного громадянина не створено належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Відповідач не працює, зловживає спиртними напоями, проживає за рахунок тимчасових заробітків та за рахунок допомоги односельчан, які інколи надають допомогу продуктами харчування. Утриманням, навчанням та вихованням дітей [PERSON] не займається, не спілкується з ними. На даний час діти проживають з тіткою у [ADDRESS] В зв'язку з чим, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO], та стягувати з [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.09.2016 року і до повноліття дітей, на утримання дітей на користь державних закладів, прийомних сімей, дитячих будинків сімейного типу та опікунів (піклувальників). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала. Після перерви надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги. Відповідач у судовому засіданні визнав позов, не заперечував проти позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Представник третьої особи просила задовольнити позов. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є тіткою неповнолітнього [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею після смерті матері. Батько вихованням їх не займається, будь - якої допомоги не надає. Діти з батьком не спілкуються та такого бажання не виявляють. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, представника третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 р.), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не бере участь у їх вихованні, не цікавиться їх здоров`ям, успіхами у навчанні, не піклується про їх фізичний розвиток як складову виховання, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, як складову духовного розвитку, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, як складову морального розвитку, не бере участі у здобутті дітьми освіти, не готує їх до самостійного життя, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Так, згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO], орган опіки та піклування Покровської РДА дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.4-5) Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] видно, що [PERSON] та [PERSON] мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Згідно заяви, затвердженої приватним нотаріусом, [PERSON] відмовився від батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.8). З копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] видно, що матеріально - побутові умови проживання у [PERSON] не задовільні. Вихованням дітей та матеріальним забезпеченням дітей батько не займається. Після смерті матері діти проживають у родині тітки в с. Гаврилівка, яка їх повністю утримує та займається їх вихованням (а.с.9) Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням викладеного, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач, вимагаючи позбавлення батьківських прав а є такими, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав щодо дітей. Крім того, відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки відповідач є батьком дітей, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів також підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved