Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивач у березні 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення майнової шкоди у розмірі 13 640,10 грн. та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що шкода була спричинена самовільним використанням [PERSON] службового автомобіля «Рено Флюєнс», д./з. [NUMBER], 2011 року випуску, який був переданий їй у користування для виконання службових обов'язків. Вказаний автомобіль не був повернений [PERSON] після припинення трудових відносин з компанією «Гленмарк Фармасьютикалз Лімітед» та незаконно використувався нею протягом періоду з 08.03.2013 року по 21.05.2013 року. Згідно з наказом про звільнення [PERSON] була зобов'язана повернути автомобіль не пізніше 07.03.2013 року, але вона відмовилася повернути службовий автомобіль разом з ключами та техпаспортом та продовжила ним користуватися. Згодом вона погодилася повернути службовий автомобіль, про що 21.05.2013 року в м. Київ було складено акт здачі-приймання. Компанія «Гленмарк Фармасьютикалз Лімітед» користується вказаним автомобілем на підставі договору лізингу, укладеного з ТОВ «Перша Лізингова Компанія» та сплачує за цим договором кошти. За період неправомірного користування [PERSON] автомобіля, Гленмарк Фармасьютикалз Лімітед для запобігання порушення своїх зобов'язань за договором лізингу, було сплачено лізингові платежі у розмірі 13 640,10 грн.. В судовому засіданні представник позивача Гленмарк Фармасьютикалз Лімітед - Татарін М.О. (діє на підставі довіреності від 03.02.15) підтримав позовні вимоги з викладених в позові підстав та просив позов задовольнити. при цьому зазначив, що вимога про повернення автомобіля також містилась в наказі про її звільнення, про що вона знала, але автомобіль був нею повернутий лише 21.05.2013р. В той же час позивач сплачував платежі за користування автомобілем згідно договору лізингу, які і просять стягнути. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про час, дату та місце судового засідання була повідомлена належним чином у встановленому порядку (згідно ст. 74 ЦПК України) (а.с.118), чим позбавила суд можливості вислухати її пояснення та думку по суті. При цьому суд також враховує, що за заявою відповідачки винесене судом заочне рішення від 22.12.2014р. було скасовано та призначено до нового розгляду. Відповідно до ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Суд, у зв'язку з вищезазначеним вважає за можливе визнати неявку відповідачки неповажною та виходячи з процесуального аналізу її поведінки прийшов до висновку, що відповідачка зловживає своїми процесуальними правами та тим самим порушує розумний строк розгляду справи. Згідно ч.1 ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачки та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у її відсутність, згідно ч. 2 ст. 169 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що компанія «Гленмарк Фармасьютикалз Лімітед» в особі представництва в Україні (надалі Позивач) 08.06.2011 року згідно наказу представництва № 040-К «Про прийняття на роботу», який був підписаний головою представництва Бобок П.В., прийняла на роботу [PERSON] (надалі Відповідач) на посаду медичного представника (а.с.5). Згідно наказу представництва № 081-К від 19.12.2011 року, який був підписаний головою представництва Бобок П.В., відповідачку було переведено на посаду регіонального менеджера з 19.12.2011 року (а.с.6). Позивачем, у зв'язку з виконанням службових обов'язків за новою посадою, на підставі акту здачі-прийняття офісного майна від 19.12.2011 року, відповідачці був переданий у користування службовий автомобіль «Рено Флюєнс» («RENAULT Fluence»), д./н. [NUMBER], 2011 року випуску, колір білий, тип легковий седан (а.с.7). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] автомобіль «Рено Флюєнс» («RENAULT Fluence»), д./н. [NUMBER], 2011 року випуску, колір білий, тип легковий седан, належить на праві власності ТОВ «Перша Лізингова Компанія» (а.с.70-71). Компанія «Гленмарк Фармасьютикалз Лімітед» користується зазначеним автомобілем на підставі Лізингової угоди № OL-604-11-KY від 13.01.2011 року укладеної з ТОВ «Перша Лізингова Компанія» та додатків до цієї угоди та відповідно до умов якої сплачує кошти за користування автомобілем (а.с.10-22). Додатком № 2 до вказаної угоди (Акт прийому-передачі) від 01.04.2011 року, який є невід'ємною частиною лізингової угоди, зазначений автомобіль був переданий лізингоодержувачу, тобто позивачу строком з 01.04.2011 року до 31.03.2014 року (а.с.27). Також, між позивачем та ТОВ «Перша Лізингова Компанія» було підписано Додаток № А до вказаної лізингової угоди, яким сторони погодили визначення нормального знову зазначеного автомобіля (а.с.23-26). 05.03.2013 року на підставі наказу представництва № 08-К «Про звільнення» відповідачку було звільнено з посади регіонального менеджера відповідно до ст. 40 п. 1 КЗпП України внаслідок скорочення штату працівників (а.с.8). Також, цим наказом відповідачку було зобов'язано не пізніше 07.03.2013 року (включно) повернути за актом прийому-передачі матеріальні цінності включаючи вказаний автомобіль, які були передані їй для виконання службових обов'язків, голові представництва Бобку П.В., за вказаною у наказі адресою. З наказом відповідачка була ознайомлена про що в наказі є відповідні відмітки, які залишила відповідачка. З позову вбачається, що відповідачка після свого звільнення, з невідомих позивачу причин не повернула вказаний службовий автомобіль та продовжила ним користуватися у власних потребах. У зв'язку з цим, 18.03.2013 року керівник представництва Бобок П.В. звернувся до органів міліції з відповідною заявою на підставі якої слідчим СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві молодшим лейтенантом міліції Вінник А.О. було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013110070002109 за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.4 ст. 191 КК України (а.с.56). Також судом встановлено, що автомобіль у повній комплектності відповідачка повернула позивачу лише 21.05.2013 року, про що було складено акт здачі-прийняття майна Представництва від 21.05.2013 року (а.с.9). Постановою вказаного вище слідчого про закриття кримінального провадження від 13.06.2013 року було закрито зазначене кримінальне провадження у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення та поверненням майна (а.с.58-59). З зазначеного вбачається, що відповідачка без відповідних на те підстав, використовувала службовий автомобіль у період з 08.03.2013 року до 21.05.2013 року, тобто 75 днів. Позивач для уникнення порушень за лізинговою угодою та належного виконання за нею своїх обов'язків у період з 08.03.2013 року до 21.05.2013 року продовжив сплачувати на користь ТОВ «Перша лізингова компанія» кошти за лізинговою угодою, сума яких за вказаний період склала 13 640,10 грн., що підтверджується листом ТОВ «Перша лізингова компанія» за Вих. № m0080-14 від 05.03.2014 року, який був наданий позивачу (а.с.28). Розділом 8 лізингової угоди передбачено, що позивач сплачує на користь лізингодавця щомісячні лізингові платежі, штрафи у разі прострочки платежів та інші платежі передбачені цією угодою (а.с.13). На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що позивач сплачував лізингові платежі у той період часу коли автомобілем у власних потребах користувалася відповідачка, яка в свою чергу у зв'язку зі звільненням немала користуватися цим автомобілем та повинна була його повернути позивачу, тим самим завдавши позивачу шкоду. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» - при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної працівниками самовільним використанням в особистих цілях технічних засобів (автомобілів, тракторів, автокранів і т.п.), що належать підприємствам, установам, організаціям, з якими вони перебувають у трудових відносинах, слід виходити з того, що така шкода, як заподіяна не при виконанні трудових (службових) обов'язків, підлягає відшкодуванню із застосуванням норм цивільного законодавства (ст.ст.. 203, 453 ЦК України). У цих випадках шкода відшкодовується у повному обсязі, включаючи і не одержані підприємством, установою, організацією прибутки від використання зазначених технічних засобів. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» - судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Всього за період з березня 2013р. по 21.05.2013р. за договором лізингу позивачем сплачено платежі на загальну суму 13 640,10 грн., що підтверджується листом №m0080-14 від 05.03.2014р. (а.с.28), а також платіжними дорученнями про щомісячну оплату за договором лізингу від 18.03.2013р, 24.04.2013р, від 15.05.2013р. Зі справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом в межах передбаченого законодавством строку. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1992 року № 14 - у відповідності зі ст. 130 КЗпП України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Жодних доказів щодо відшкодування зазначеної шкоди, чи які б спростовували завдання такої шкоди або доказів щодо завдання такої шкоди не з її вини, відповідачка за весь період розгляду вказаної справи у суді не надала. На підставі вищенаведеного суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки майнової шкоди є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження при розгляді матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що внаслідок спричинення відповідачем майнової шкоди, позивач був змушений звернутися до суду, у зв'язку з чим поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 728 від 06.03.2014 року (а.с.4). Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають і ці судові витрати. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності повного задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved