Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~ПрАТ «ВФ Україна» 15 січня 2020 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові і з представником посилаються на те, що між позивачем ПрАТ «ВФ Україна» (23 травня 2017 року перейменоване із ПрАТ «МТС Україна») та відповідачем [PERSON] була досягнута згода з усіх істотних умов і укладено: договір про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку № 5668102/1.12350350 від 11 січня 2012 року (контракт 395376438278); договір про надання послуг мобільного зв`язку № 5659922/1.12350350 від 26 жовтня 2005 року (контракт 395376438282). З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачеві було присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] . З технічних причин, у зв`язку з переходом ПрАТ «ВФ Україна» на нову білінгову систему (автоматизовану систему розрахунків за послуги) особовий рахунок абонента було замінено на 295375990778. Згідно умов укладених сторонами договорів, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі мобільного зв`язку. За наявності авансу рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим. При цьому одна із сторін договорів - ПрАТ «ВФ Україна», здійснила фактичні дії, щодо виконання договорів в повному обсязі. Станом на дату подання даної заяви відповідач не оплатив отримані ним послуги зв`язку а ні самостійно, а ні на підставі надісланих позивачем на його адресу рахунків, виставлених із 31 серпня 2015 року. На підставі цього та відповідно до умов договорів відповідач був відключений від мережі зв`язку ПрАТ «ВФ Україна». На адресу відповідача 27 липня 2016 року позивачем була надіслана претензія № С 295375990778/07 з проханням терміново сплатити суму заборгованості. Проте, відповідач залишив її без задоволення. Таким чином, сума заборгованості відповідача перед ПрАТ «ВФ Україна», яка виникла з 16 вересня 2015 року (дата, з якої виникло прострочення сплати за надані послуги) на момент звернення до суду із заявою становить 3 538 грн. 09 коп. Детальний розрахунок утвореної заборгованості міститься у розрахунку, доданому до претензії, а також у рахунку, виставленому абоненту. Отже, в порушення умов цих договорів і закону відповідач перестав не виплатив вказаний борг, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося, на їх звернення до відповідача погасити заборгованість отримано відмову. Вважають вказане незаконним і просили стягнути з вказаного відповідача на користь позивача заборгованість по наданим телекомунікаційним послугам та витрат на судовий збір, задовольнивши позов у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися, про причини неявки суду не повідомили. Згідно матеріалів справи вказаним відповідачем вимоги фактично не визнані, відповідач заперечує проти позову та не заперечує проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що між позивачем ПрАТ «ВФ Україна» (23 травня 2017 року перейменоване із ПрАТ «МТС Україна») та відповідачем [PERSON] була досягнута згода з усіх істотних умов і укладено: договір про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку № 5668102/1.12350350 від 11 січня 2012 року (контракт 395376438278); договір про надання послуг мобільного зв`язку № 5659922/1.12350350 від 26 жовтня 2005 року (контракт 395376438282). З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачеві було присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] . З технічних причин, у зв`язку з переходом ПрАТ «ВФ Україна» на нову білінгову систему (автоматизовану систему розрахунків за послуги) особовий рахунок абонента було замінено на 295375990778. Відповідно до умов договорів та Умов користування мережами мобільного зв`язку, що є невід`ємною частиною зазначених договорів, та згоду з якими підтверджено підписом відповідача, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі ПрАТ «МТС Україна», особисто перевіряти залишок авансового платежу та вносити відповідні платежі за послуги, отримані за договорами. Згідно умов договорів сторін, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі мобільного зв`язку. За наявності авансу рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим. При цьому одна із сторін договорів - ПрАТ «ВФ Україна», здійснила фактичні дії, щодо виконання договорів в повному обсязі. Станом на дату подання даної заяви відповідач не оплатив отримані ним послуги зв`язку а ні самостійно, а ні на підставі надісланих позивачем на його адресу рахунків, виставлених із 31 серпня 2015 року. На підставі цього та відповідно до умов договорів відповідач був відключений від мережі зв`язку ПрАТ «ВФ Україна». На адресу відповідача 27 липня 2016 року позивачем була надіслана претензія № С 295375990778/07 з проханням терміново сплатити суму заборгованості. Проте, відповідач залишив її без задоволення. Таким чином, сума заборгованості відповідача перед ПрАТ «ВФ Україна», яка виникла з 16 вересня 2015 року (дата, з якої виникло прострочення сплати за надані послуги) на момент звернення до суду із заявою становить 3 538 грн. 09 коп. Детальний розрахунок утвореної заборгованості міститься у розрахунку, доданому до претензії, а також у рахунку, виставленому абоненту. Отже, в порушення умов цих договорів і закону відповідач перестав не виплатив вказаний борг, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося, на їх звернення до відповідача погасити заборгованість отримано відмову. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміна обставин та необізнаність про укладення вказаних договорів, на які може посилатися відповідач ніяким чином не пов`язана з умовами виконання договору. Позивач свої зобов`язання по договорам виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував телекомунікаційні послуги. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання можливе відповідача в якості підстави для визнання договорів недійсними або припиненими є загальними, невизначеними та недоведеними. Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, які повинні виконуватися. Відповідач, зі свого боку погодився з такими умовами договорів, підписавши договори особисто. Судом з`ясовано, що дійсно між позивачем ПрАТ «ВФ Україна» (23 травня 2017 року перейменоване із ПрАТ «МТС Україна») та відповідачем [PERSON] була досягнута згода з усіх істотних умов і укладено: договір про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку № 5668102/1.12350350 від 11 січня 2012 року (контракт 395376438278); договір про надання послуг мобільного зв`язку № 5659922/1.12350350 від 26 жовтня 2005 року (контракт 395376438282). З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачеві було присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] . З технічних причин, у зв`язку з переходом ПрАТ «ВФ Україна» на нову білінгову систему (автоматизовану систему розрахунків за послуги) особовий рахунок абонента було замінено на 295375990778. Відповідно до умов договорів та Умов користування мережами мобільного зв`язку, що є невід`ємною частиною зазначених договорів, та згоду з якими підтверджено підписом відповідача, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі ПрАТ «МТС Україна», особисто перевіряти залишок авансового платежу та вносити відповідні платежі за послуги, отримані за договорами. Згідно умов договорів, відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за утримання номера в мережі мобільного зв`язку. За наявності авансу рахунки повинні бути сплачені в строк до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим. При цьому одна із сторін договорів - ПрАТ «ВФ Україна», здійснила фактичні дії, щодо виконання договорів в повному обсязі. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про телекомунікації», споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги. Станом на січень 2020 року відповідач не оплатив отримані ним послуги зв`язку а ні самостійно, а ні на підставі надісланих позивачем на його адресу рахунків, виставлених із 31 серпня 2015 року. На підставі цього та відповідно до умов договорів відповідач був відключений від мережі зв`язку ПрАТ «ВФ Україна». На адресу відповідача 27 липня 2016 року позивачем була надіслана претензія № С 295375990778/07 з проханням терміново сплатити суму заборгованості. Проте, відповідач залишив її без задоволення. Таким чином, сума заборгованості відповідача перед ПрАТ «ВФ Україна», яка виникла з 16 вересня 2015 року (дата, з якої виникло прострочення сплати за надані послуги) на момент звернення до суду із заявою становить 3 538 грн. 09 коп. Детальний розрахунок утвореної заборгованості міститься у розрахунку, доданому до претензії, а також у рахунку, виставленому абоненту. Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Згідно із ст. 903 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. На виконання вимог ст. 160 ЦПК України позивач спершу звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за оплату телекомунікаційних послуг у безспірному порядку. Проте згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/7588/18 від 03 вересня 2018 року було відмовлено у видачі судового наказу у зв`язку із відсутністю можливості встановити зареєстроване місце проживання (перебування) боржника. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Таким чином, дана позовна заява подана в рамках строку позовної давності. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). З огляду на вищевикладене, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаними договорами. Отже вимога позивача про стягнення заборгованості ґрунтується на вимогах закону, а відтак за відсутності будь-яких заперечень з боку відповідача підлягає задоволенню в повному обсязі. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Пунктом 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від ЗО березня 2012 року передбачено що істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, нормою ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного право або інтересу. Позивач звернувся до суду з цим позовом 15 січня 2020 року, в той час як повинен був це зробити до січня 2016 року (три роки від січня 2013 року строку закінчення договору). Приймаючи до уваги вказане, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності за вказаний період, але відповідач не ставить питання про застосування цього строку, питання про визнання причин пропуску цього строку, поновлення цього строку цією стороною позивача не ставилося. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. \~ \~ \~ \~Суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тобто, підставою для застосування наслідків спливу строку позовної давності є заява відповідача, матеріали справи не містять таке клопотання, відзив відповідача на позовну заяву ПрАТ «ВФ Україна» із вимогами та посиланнями на ст. 256, 257, 267 ЦК України та пропуск строку позовної давності мається, у зв`язку з чим суд не вбачає підстави для його застосування. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з того, що позивач всі передбачені договором сторін умови виконав в повному обсязі, відповідач укладав договір та приймав надавані позивачем послуги і зобов`язувався його виконати у відповідності до норм чинного законодавства, тому відповідач мав можливість виконати умови укладених договорів, але без поважних причин цього не зробив. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Отже неправомірними діями відповідача, пов`язаними з невиконанням умов договорів, позивачу було завдано майнової шкоди, яка знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з вказаними діями відповідача. Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити і стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ПрАТ «ВФ Україна» заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в сумі 3\~538 грн. 09 коп. і сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1921 грн.. Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості та витрат знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved