Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивачці [PERSON] на праві власності належить об`єкт нерухомості, 1/2 частки жилого будинку [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого 02.06.2001р. державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Білик О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1-585, на 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] та Договору дарування від 13.02.2002р., посвідченого державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Білик О.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1-189 на 1/4 частку будинку. Власником іншої 1/2 частки жилого будинку є [PERSON] , будинок фактично розділений в натурі і обладнаний окремими виходами. Позивачка правомірно та на законних підставах набула право власності на частку вищевказаного житлового будинку та на теперішній час є єдиним власником вказаної частки об`єкту нерухомості, окрім неї в її частині будинку також зареєстрований відповідач по справі, її колишній чоловік [PERSON] , який після розірвання шлюбу, в грудні 2006 року зібрав всі свої речі та виїхав із вищезазначеного будинку на інше постійне місце проживання. Однак позивачка позбавлена можливості вільно користуватися будинком, що полягає у неможливості оформити субсидію через те, що відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся, в будинку не проживає з 2006 року, його особисті речі в будинку відсутні, місце його знаходження позивачці також не відоме. Тому позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] , Ѕ частина якого належить позивачці на праві власності. Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягає на задоволенні позову, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву. Представник третьої особи надав суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності на розсуд суду. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 1/2 частина житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого 02.06.2001р. державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Білик О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1-585, на 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] та Договору дарування від 13.02.2002р., посвідченого державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Білик О.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1-189 на 1/4 частку будинку (а.с.6-8). У встановленому законом порядку право власності [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку зареєстровано в ОП «ЗМБТІ» (а.с.9). Власником іншої 1/2 частки жилого будинку є [PERSON] (а.с.9). 10 серпня 1977 року позивачка уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , та отримала шлюбне прізвище « [PERSON] ». Шлюб сторін розірваний 09.03.2006 року (а.с.10,11). В будинку за адресою [ADDRESS] , окрім позивачки зареєстрований її колишній чоловік, відповідач по справі [PERSON] , що підтверджується копією Домової книги про реєстрацію в будинку з адресою [ADDRESS] та Довідкою Департаменту реєстраційних послуг № 01-71/12644 від 15.11.2018 р. (а.с.13,19). Факт не проживання відповідача за вказаною адресою більше одного року також підтверджується Актом про не проживання [PERSON] , підписаного Головою та членами квартального комітету №81, за адресою [ADDRESS] (а.с.14). Також не проживання відповідача підтверджується поясненнями свідка [PERSON] яка підтвердила в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] не проживає в зазначеному будинку більше 10 років. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність реєстрації відповідача у будинку [ADDRESS] приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд, які зокрема полягають у тому, що вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до\~ст.\~391\~ЦК України,\~власник майна\~має право\~вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156\~ЖК України та ст. 405 ЦК України. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , не є членом сім`ї позивачки, був зареєстрований в даному житловому будинку як її чоловік та втратив право користування даним житлом, оскільки більше 10 років в ньому не проживає, після розірвання шлюбу в грудні 2006 році виїхав з будинку разом із своїми речами, але добровільно з реєстраційного обліку не знявся, та залишається зареєстрованим в спірному житловому будинку, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням будинку відповідач не несе, ним не користується, повністю припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, не цікавиться спірним приміщенням, що спричиняє позивачці власнику житла, яка є пенсіонеркою, додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності, які полягають у неможливості оформити державну субсидію на оплату комунальних послуг. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved