Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: виселити та зняти з реєстрації місця проживання та перебування осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі під [ADDRESS] а саме: [PERSON] та [PERSON]; судові витрати у справі стягнути з відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Кредит Дніпро», що в подальшому на підставі рішення Загальних зборів акціонерів Банку від 28 травня 2009 року тип банку із Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство, у зв'язку зі зміною типу акціонерного товариства, банком змінено найменування із Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Кредит Дніпро» на Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» та фізичною особою [PERSON] було укладено кредитний договір № 261007-К/2. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, [PERSON] отримав кредит у сумі 170 000,00 доларів США, який зобов'язався повернути у повному обсязі в строк до 26 жовтня 2010 року. 16 листопада 2007 року з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 161107-іп, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козярик Н.С. та зареєстрований у реєстрі за № 5386. Відповідно до п.п. 1.3. договору забезпечення, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира під номером 61, що складається із трьох житлових кімнат, загальною площею 75,00 кв.м., житловою площею 44,6 кв.м., що знаходиться у будинку під номером 3-Б, який розташований по вулиці Луначарського у місті Києві. 15 травня 2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення у справі № 2-6150/11, про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Банк Кредит Дніпро», а саме: стягнуто із позичальника на користь банку заборгованість по кредитному договору № 261007-К/2 від 26 жовтня 2007 року в сумі 1 392 521,70 гривень. 04 квітня 2016 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного управління юстиції у м. Києві - Клітченко О.А., на підставі заяви банку про повторне прийняття виконавчого документу до виконання було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50693179, щодо виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2012 року про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованості у розмірі 1 392 521,70 гривень. При цьому, у зв'язку з тим, що державному виконавцеві не вдалося отримати згоду органів опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право користування яким належить неповнолітнім дітям, яка вимагається Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна», а боржник ухиляється від виконання вимоги державного виконавця та перешкоджає виконанню рішення суду, державний виконавець не може передати квартиру під № 61, яка знаходиться у будинку під № 3-Б, що розташований по вул. Луначарського у місті Києві на реалізацію з публічних торгів, що призводить до порушення прав стягувача за виконавчим документом та спричиняє невиконання рішення суду. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд цивільної справи провести без участі представника позивача, за наявними в справі матеріалами, позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Представник Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації подав до суду письмові пояснення, в яких заперечував проти позову ПАТ «Банк Кредит Дніпро», просив розглянути справу без присутності представника служби у справах дітей (а.с. 133-134). Також, представником Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд розгляд справи здійснити без участі представника Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та прийняти рішення згідно чинного законодавства України (а.с. 153). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 26 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Кредит-Дніпро», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 261007-К/2, за умовами якого банк з 26 жовтня 2007 року надав позичальнику, з урахуванням його платоспроможності споживчий кредит у сумі 170 000,00 доларів США, на поточні потреби, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати, та повернути кредит у сумі 170 000,00 доларів США, та плату за користування кредитом, яка встановлена на рівні 13,5% річних (а.с. 5-9). На умовах забезпечення виконання умов кредитного договору з боку позичальника [PERSON], 16 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Кредит-Дніпро», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 161107-іп, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] надав в іпотеку іпотекодержателю ПАТ «Банк Кредит Дніпро» нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем осиного зобов'язання (а.с. 12-18). Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. В подальшому, на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2012 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON] про стягнення заборгованості, 13 липня 2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист № 2-6150/2011, за яким з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» було стягнуто заборгованості по кредитному договору № 261007-К/2 від 26 жовтня 2007 року в сумі 1 392 521,70 гривень (а.с. 19-20). 04 квітня 2016 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клітченко О.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-6150/2011, виданого 13 липня 2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська. Відповідно до довідки форми № 3 від 22 грудня 2016 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 26). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Як роз'яснено в п.п. 66, 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Служба у справах дітей за місцем знаходження майна надає консультації громадянам з питань підготовки необхідних документів щодо відчуження майна дитини. Для відчуження майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають зазначеній службі такі документи: заяву кожного з батьків (опікунів, піклувальників); копію паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, паспортного документа іноземця; копію реєстраційного номера облікової картки платника податків (у разі наявності); документ, що підтверджує право власності (користування) дитини на відчужуване майно; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виданий відповідно до законодавства; копію свідоцтва про народження дитини; довідку з місця проживання, про склад сім'ї та реєстрацію або витяг з домової книги; копію рішення про встановлення опіки над дитиною (для опікунів, піклувальників); копію рішення про встановлення опіки над майном дитини (для опікунів, піклувальників); копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу між батьками дитини (у разі наявності). З метою повного та своєчасного виконання виконавчого документа № 2-6150/2011, Дніпровським районним відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві звернувся із запитом до Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS], що належить боржнику [PERSON] на праві власності та перебуває в іпотеці у стягувача ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (а.с. 27-28). Відповідно до листа-відповіді Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13 лютого 2017 року, позивачу було роз'яснено про необхідність надання відповідних документів, передбачених п. 66 постанови КМУ «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини « від 24 вересня 2008 року № 866, для надання відповідного дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право на користування якого має дитина (а.с. 29). 16 березня 2017 року позивачем на адресу відповідача ([ADDRESS]) було направлено лист-вимогу щодо надання необхідної документації для надання дозволу на реалізацію спірної квартири (а.с.34-36). 07 квітня 2017 року на адресу відповідача [PERSON] ([ADDRESS] та [ADDRESS]) було направлено вимогу державного виконавця про необхідність явки до державного виконавця та надання необхідних документів, пов'язаних із зверненням стягнення на спірну квартиру (а.с. 30-32). Статтею 109 Житлового кодексу УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зістаттею 4 Закону України «Про заставу»та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов'язані з виконанням зобов'язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов'язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб'єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 754/4727/16-ц, провадження № 61-25345 св 18. Таким чином, враховуючи те, що протягом дії вказаного вище Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» інші Закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, у суду відсутні підстави для задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, - Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача, - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення. Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», відшкодування судових витрат в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Outcome: dismissed