Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 07.03.2012 року помер її батько [PERSON], а вона є єдиним спадкоємцем померлого за законом. ЇЇ батько страждав на психічне захворювання. Будучі нездатним розуміти значення своїх дій та керувати ними за життя її батько видав заповіт на імя [PERSON], а 23.01.2012 року подарував належну йому квартиру [PERSON] Після оформлення договору дарування, [PERSON] 23.02.2012 року продала квартиру [PERSON]. Рішення суду від 24.12.2014 року у справі за її позовом договір дарування від 23.01.2012 року та заповіт були визнані недійсними з тих підстав, що [PERSON] на час вчинення даних правочинів не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вважає, що вказані обставини свідчать на те, що спірна квартира вибуло з власності [PERSON] не з його волі. Зазначила, що [PERSON] не проявила обачності при придбанні спірної квартири та є недобросовісним набувачем. Тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири укладений між відповідачами, визнати недійсною державну реєстрацію цього договору , визнати спірну квартиру спадковим майном померлого [PERSON] та визнати за нею право власності на цю квартиру в порядку спадкування за законом. В судовому зсіданні позивач та її представник позов підтримали. Відповідач [PERSON] позов заперечила та пояснила суду, що квартира була продано, щоб придбати житло для себе та [PERSON] на першому поверсі. Квартиру продала за 19000 доларів США [PERSON], кошти витратила в червні 2012 року на придбання житла для себе. Після перерви оголошеної у судовому засіданні до суду не зявилася. Відповідач позов [PERSON] заперечила та пояснила суду, що вона придбала квартиру у [PERSON] за 19000 доларів США (у договорі було зазначено еквівалент цієї суми 152000 грн.) для власного проживання. На її вимогу у договорі було зазначено повну вартість квартири за яку вона була придбана. Квартиру знайшла через квартирне агентство та першій раз оглядала разом з батьком та представником агентства. Квартира сподобалася, оскільки вона поряд з житлом батьків. Вона є добросовісним набувачем спірного майна у якого воно не може бути витребувано. Пояснила, що квартира була у занедбаному стані, у звязку з чим у квартирі відразу після її придбання вона з сімєю розпочала робити ремонт на якій витратила приблизно 25000 грн. Проведення ремонту було зупинено у звязку з виникненням судового спору. Зазначила, що увесь час вона добросовісно оплачує комунальні послуги. Представник обох відповідачів позов заперечила та пояснила суду, що позивач не є стороною спірного договору та не має права його оспорювати. Зазначила, що на час укладення спірного договору [PERSON] була власником спірної квартири та мала право її продати. Зазначила, що [PERSON] є добросовісним набувачем. Пояснила, що квартиру [PERSON] продавала щоб придбати інше житло для померлого. Саме [PERSON] доглядала [PERSON] та поховала його. Приватний нотаріус [PERSON] пояснила, що нею був посвідчений спірний договір, але при цьому ніяких порушень нею допущено не було. Просить відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. Інші сторони в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін та представників, дослідивши фактичні обставини справи в межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами наданими, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 07 березня 2012 року помер [PERSON] батько позивача [PERSON], яка 19 березня 2012 року звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та є єдиним спадкоємцем померлого за законом, якій прийняв спадщину. З 12 вересня 1969 року по 22 лютого 2012 року [PERSON] був зареєстрований та проживав у належній йому на праві приватної власності однокімнатній квартирі [ADDRESS]. За життя, 10 січня 2012 року [PERSON] склав заповіт щодо розпорядження всім своїм майном на імя відповідачки [PERSON], а 23 січня 2012 року [PERSON] уклав договір дарування квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 24.12.2014 року у справі [PERSON] до [PERSON], треті особи: Сумська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання недійсними договору дарування квартири та заповіту задоволенні вимоги позивача та на підставі ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України визнано недійсними: договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 23 січня 2012 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 28, заповіт [PERSON], посвідчений 10 січня 2012 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 15. Як вбачається з вказаного судового рішення, підставою для його прийняття стало те, що [PERSON] на момент складання заповіту 10 січня 2012 року та договору дарування 23 січня 2012 року виявляв тяжкий психічний розлад у формі маячного розладу, за своїм психічним станом був нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Наведене судове рішення свідчить на те, що спірна квартира вибула з власності [PERSON] не з його волі. Також встановлено, що будучі титульним власником квартири [PERSON] за договором купівлі-продажу, якій було укладено 23.02.2012 року та посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON], продала спірну квартиру [PERSON] за 152000 грн. (т. 1 а.с. 19-20). З пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що [PERSON] та її батьки тривалий час підшукували квартиру для придбання. Спірну квартиру було запропоновано [PERSON] агентством нерухомості та вона не була знайома з [PERSON] Спірна квартира була придбана за вартість, яка відповідала вартості аналогічній нерухомості, та покупець наполягла на зазначенні у договорі дійсної суми за яку була придбана квартира. Будь-яких проблем з цією квартирою на час укладення договору купівлі-продажу не було та нічого не вказувало на те, що з приводу квартири можливий будь-якій спір. Свідок [PERSON] також пояснив, що після придбання квартири в ній був розпочатий ремонт, якій було призупинено після того як вони дізналися про проблеми з цією квартирою. Як вбачається з наданих суду фотокарток квартири та звіту спеціаліста [PERSON] ставилася до неї як належний власник. Розпочала проведення в ній ремонтних робіт, які на разі не завершені. Наведене свідчить про те, що [PERSON] на час придбання квартири не знала та не могла знати про те, що [PERSON] не мала права її відчужувати, а тому є добросовісним набувачем спірної квартири. Даний факт також підтверджується тим, що судовий спір з приводу визнання недійсним договору дарування на підставі якого у [PERSON] виникло право власності на спірну квартиру був ініційований значно пізніше. До пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] суд відносить критично, оскільки дані свідки не спростовують наведені вище обставини та не підтверджують факт обізнаності саме [PERSON] та до укладення договору купівлі-продажу в тому, що продавець не мала права відчужувати спірну квартиру. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] взагалі не стосуються предмету позов, оскільки стосуються взаємовідносин [PERSON] та померлого, а також обставин дарування спірної квартири. Позивачем заявлена вимога про визнання вказаного вище договору купівлі-продажу квартири та його державної реєстрації недійсними, однак дані вимоги не ґрунтуються на законі. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до Правової позиції Верховного суду України у справі 6-107цс12 - Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Відповідно до Правової позиції Верховного суду України у справі 6-164цс12 - В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Наведені вище норми права та правові позиції ВСУ, які є обов'язковими для застосування судами, вказують на те, що право позивача не підлягає захисту шляхом визнання оспорюваного договору та його державної реєстрації недійсними, однак позивач має право витребувати спірне майно та вимагати визнання за ним права власності на нього, оскільки таке його право заперечується відповідачами. Позивачем фактично й заявлена вимога про витребування майна, оскільки позивач в правове обгрунтування свого позову послався на положення ст. 388 ЦК України, однак помилково сформулював дану вимогу та зазначив її як - визнати спірну квартиру спадковим майном, що залишилося після смерті [PERSON]. Одна на думку суду така помилка позивача не перешкоджає суду розглянути справу по суті заявленого позов з тих підстав, які були визначені саме позивачем. Враховуючи наведені вище обставини та норми права суд вважає, що вимоги позивача по визнання недійсними договору купівлі-продажу та його державної реєстрації не ґрунтуються на законі, а тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. В той же час, вимоги позивача в частині витребування майна та визнання права власності на спірну квартиру підлягають задоволенню. Враховуючи часткове задоволення вимог позивача, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору, пропорційно задоволеній частині позовних вимог, в розмірі 1593,60 грн., тобто по 796,80 грн. з кожног.

Outcome: partial