Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона з 05.12.2008 року і до цього часу мешкає у [ADDRESS]. У вказаній квартирі з 09.10.1987 року і до дня смерті (13.03.2011) року проживала [PERSON]. [PERSON] з часу заселення фактично користувалася не лише квартирою № 1, а й квартирою № 2 в цьому будинку. Вказані квартири становлять частину будинку № 11, яка має єдиний вхід та обєднана спільними нежитловими приміщеннями. Вона є спадкоємцем померлою [PERSON] та з часу прийняття спадщини також користується, як квартирою № 1 (право власності на яку в вона набула в порядку спадкування після смерті [PERSON], так й квартирою № 2. Зазначила, що квартира № 1 була надана [PERSON] як працівнику радгоспу «Сумський» в 1987 році. В подальшому радгосп «Сумський» було реорганізовано в КСП «Червоненське», а потім в ТОВ АФ «Червоносілська». Для оформлення права власності на вищезазначену кватиру [PERSON] зверталася до керівництва ТОВ АФ «Червоносільська», але її звернення були проігноровані. Згідно довідок Червоненської сільської ради та Сумської міської ради дана квартира не перебуває у власності територіальних громад та є безхазяйним майном. Так як вона, з урахуванням часу володіння спірним майно померлої, більш ніж двадцять років відкрито володіє квартирою, проживає в ній, сплачує витрати повязані з її утриманням, то вона просить суд визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на дану квартиру № 2. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Відповідач в судове засідання не зявився, його представник подав заяву про визнання позову. 3-ї особи сповіщені про час та місце розгляду справи, але їх представники до суду не зявилися. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши фактичні обставини справи в межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами поданими сторонами, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Положеннями ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України (набрав чинності з 01 січня 2004 року) передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, за рішенням суду набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. В силу п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила вказаної статті поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набуте як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить на праві власності іншій особі. Спосіб набуття права власності базується на сукупності обставин тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. Отже, за змістом ст.344 ЦК України набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Відповідно до пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст. 344 ЦК поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001 р. Тобто, набувальна давність щодо обєктів нерухомості могла застосовуватись лише після 1 січня 2011 р., а щодо рухомого майна після 1 січня 2006 р. Така правова позиція міститься в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року у справі № 6-27245св07. Розглядаючи дану справу, Верховний Суд України зазначив, що визнання судом права власності за набувальною давністю не може мати місце раніше 1 січня 2011 р. (щодо нерухомого майна). А отже, заявлені до настання цієї дати позови задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 335 ЦК безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. До 1 липня 1990 р. (набрання чинності Законом СРСР від 6 березня 1990 р. № 1305-1 «Про власність в СРСР») за загальним правилом безхазяйна річ надходила у власність держави. Так, безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1878-VІ до 1 січня 2013 р. облік безхазяйного нерухомого майна проводився реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Як зазначив сам позивач, з посиланням на довідку (а.с. 16) та копію Рішення Сумського районного суду Сумської області від 21.08.2010 року (а.с. 6), спірне майно на праві власності не зареєстроване та є безхазяйним майном. З огляду на викладене суд не може прийняти визнання ТОВ «АГРОФІРМА «ЧЕРВОНОСІЛЬСЬКА», яка є відповідачем у даній справі, позову оскільки дане товариство не є власником спірного майна і дане визнання позову суперечить вимогам закону. Тим більше, що Сумська міська рада ( на території якої розташоване спірне майно, яке як зазначив позивач - є безхазяйним) позов категорично заперечила. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положення ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 20 \~\~ЦК України передбачають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі справи, позивач звернувся до суду з позовом про захист своїх прав, відповідачем за яким, на його, є ТОВ «АГРОФІРМА «ЧЕРВОНОСІЛЬСЬКА», яке не є власником спірного майна. Стаття 30 ЦПК України передбачає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Враховуючи положення ч. 2 ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд приходить до висновку що ТОВ «АГРОФІРМА «ЧЕРВОНОСІЛЬСЬКА» є неналежним відповідачем та, відповідно, позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права. Посилання позивача на підтвердження тривалості володіння спірним майном на пояснення свідків [PERSON], [PERSON], довідки Сумигаззбут (а.с.57-58) не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не спростовують наведені вище висновки суду з огляду на предявлення позову до неналежного відповідача. За таких обставин \~\~вимоги позивача, заявлені саме до ТОВ «АГРОФІРМА «ЧЕРВОНОСІЛЬСЬКА» є безпідставними та у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed