Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач у справі звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що 21 травня 2013 року його було переведено на посаду директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тисменицького району, середня заробітна плата становила 3834 грн. Згідно розпорядження голови Тисменицької районної державної адміністрації від 16.05.2014 року №28-в йому надано відпустку: 8 календарних днів в період з 19 по 26 травня 2014 року включно; 10 календарних днів - з 27 травня по 05.06.2014 року включно та 7 календарних днів - з 06 по 13 червня 2014 року включно. Однак, внаслідок тиску на нього зі сторони голови Тисменицької РДА [PERSON] та погроз з його сторони про фізичну розправу, він вимушений був 16.05.2014р. написати заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін. 29.05.2014р. він відкликав подану заяву про звільнення про що подав відповідну заяву. Проте, 28 травня 2014 року, на його думку попереднім числом, головою Тисменицької РДА прийнято розпорядження за №19-к про звільнення його 13 червня 2014 року із займаної посади за угодою сторін. Таким чином його було звільнено в останній день відпустки. Під час відпустки він хворів. Згідно листків непрацездатності виданих 10.06.2014р. з 10.06.2014р. по 20.06.2014р. та 03.07.2014р. - з 23.06.2014р. по 30.07.2014р. він перебував на лікуванні. Відповідно до припису ст. 78 КЗпП України та ст.11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка продовжується на кількість календарних днів, які припали на період хвороби. Тобто, у випадку хвороби працівника підчас відпуску, його відпустка автоматично продовжується на кількість календарних днів, які припали на період хвороби. За таких обставин, 07 липня 2014 року він повинен був приступити до виконання своїх посадових обов'язків. Проте, 07.07.2014р. його у відділі кадрів було повідомлено про звільнення із займаної посади ще з 13.06.2014р. та видано трудову книжку, про що він розписався в журналі видачі трудових книжок. Крім того, його 07.07.2014р. було видано копію розпорядження №19-к від 28.05.2014р. Вважає, що розпорядження головою Тисменицької РДА за №19-к про звільнення його 13 червня 2014 року із займаної посади за угодою сторін є незаконним підлягає скасуванню, його необхідно поновити на роботі і з відповідачів слід стягнути заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача Тисменицької районної державної адміністрації, проти задоволення позову заперечував з посиланням на те, що 16.05.2014 р. позивач сам добровільно звернувся із заявою про звільнення з роботи за згодою сторін, звільнення позивача погоджено з заступником директора департаменту соціальної політики Івано-Франківської ОДА у встановленому законом порядку. Також представник відповідача стверджував, що ніякого тиску на позивача ніхто не чинив, тому позов є безпідставним і не може бути задоволеним. Представник відповідача Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тисменицького району позовні вимоги не визнав. 05 грудня 2013 року позивач написав заяву про звільнення за угодою сторін і розпорядженням Тисменицької РДА 28.05.2014 року його було звільнено з 13 червня 2014 року. Ніякого тиску на позивача ніхто не чинив. Просив відмовити в задоволенні позову. Крім того, після звільнення позивача на посаду директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тисменицького району 23.07.2014 року відповідно до вимог чинного законодавства в порядку переведення з Тисменицької РДА призначено Сворак Н.П. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач 21 травня 2013 року був переведений на посаду директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тисменицького району розпорядженням. Згідно розпорядження голови Тисменицької районної державної адміністрації від 16.05.2014 року №28-в позивачу надано відпустку: 8 календарних днів в період з 19 по 26 травня 2014 року включно; 10 календарних днів - з 27 травня по 05.06.2014 року включно та 7 календарних днів - з 06 по 13 червня 2014 року включно. Однак, позивач 16.05.2014р. написав заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін. 29.05.2014р. він відкликав подану заяву про звільнення про що подав відповідну заяву. Розпорядження голови Тисменицької РДА відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КЗпП України від 28.05.2014р. за №19-к про звільнення позивача було звільнено з займаної посади за згодою сторін. Підставою для цього стала заява позивача від 16.05.2014 р., про звільнення за згодою сторін. Судом встановлено, що позивач оспорює своє звільнення, як незаконне та просить поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, посилаючись на ті обставини, що заява про звільнення написана ним під психологічним примусом. Крім того, у зв'язку з тим, що він під час відпустку хворів, тому з урахуванням наданих ним до територіального центру листків непрацездатності він міг би бути звільнений тільки 07.07.2014р., а не 13.06.2014р., з відповідним розрахунком виплат компенсації за невикористану відпустку в період роботи з 02.02.2014 по 07.07.2014р., а саме 3-ох днів. Отже, позивач стверджував, що при його звільненні допущені вказані в позовній заяві порушення вимог трудового законодавства, що є підставою для визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі. Обставини можливого психологічного тиску на позивача при написанні заяви про звільнення за угодою сторін не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки крім показів позивача та його представника, об'єктивно більше нічим не підтверджуються, розцінюються судом, як спроби знайти формальні порушення при звільненні з роботи для поновлення на роботі, після того, як позивач змінив своє бажання звільнитися. Суд не бере до увагиа аудіо файл поданий позивачем до суду, тай як його здобуто з порушенням вимог закону. Інших доказів суду не надано. Доводи позивача не узгоджуються з сукупністю інших доказів, які були досліджені судом Тому доводи позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог, розцінюються судом критично. У відповідності до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Пунктом 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін), договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Обов'язковою умовою для припинення трудового договору за угодою сторін є наявність взаємного волевиявлення і працівника і роботодавця, яке спрямоване на припинення трудових відносин. З огляду на це, працівник не може бути звільнений за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо одна зі сторін трудового договору не дає згоди на його припинення за вказаною правовою нормою, або ж якщо між працівником та роботодавцем не досягнуто домовленості про дату звільнення. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним строковий трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 ст.36 КЗпП України. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ст.36 КзпП України можуть бути в письмовій або в усній формі. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся із заявою про звільнення з роботи за угодою сторін 16 травня 2014 року. Відповідач погодився на звільнення позивача і 28 травня 2014 року видав розпорядження про звільнення [PERSON] за п. 1 ст.36 КзпП України. Заяву про звільнення з роботи за згодою сторін позивач написав власноручно, про що він сам не заперечив у судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд вважає, що звільнення позивача проведено відповідно з вимогами закону, на підставі його заяви про звільнення за угодою сторін. Щодо анулювання такої домовленості згоди між сторонами не досягнуто, тому підстави для поновлення позивача на роботі відсутні. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що 29 травня 2014 року він відкликав заяву про звільнення. Оскільки на відміну від звільнення з ініціативи працівника за ст. 38 КЗпП України, можливість відкликання працівником заяви про звільнення, при звільненні за угодою сторін, законом не передбачена. Крім того, суд враховує, що на посаду директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Тисменицького району запрошено Сворак Н.П., яке відповідно до вимог чинного законодавства була переведена на посаду директора. Відповідно до вимог ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працiвника на роботу. Трудовий договiр вважається укладеним i тодi, коли наказ чи розпорядження не були виданi, але працiвника фактично було допущено до роботи. Особi, запрошенiй на роботу в порядку переведення з iншого пiдприємства, установи, органiзацiї за погодженням мiж керiвниками пiдприємств, установ, органiзацiй, не може бути вiдмовлено в укладеннi трудового договору. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження Тисменицької РДА від 28.05.2014р. №19-к про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до задоволення не підлягають. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed