Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

Позивач, Управління праці та соціального захисту населення виконкому Металургійної районної у місті ради (далі - УПСЗН) в особі начальника управління праці та соціального захисту населення Ляліної С.І., звернувся до суду 25.06.2019 року з вищезгаданим позовом. Заочним рішенням від 05.11.2019 року позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь УПСЗН виконкому Металургійної районної у місті ради надміру виплачену державну допомогу на дітей одиноким матерям у розмірі 37433,48грн. та судові витрати у справі. Ухвалою суду від 15.01.2020 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення, рішення скасовано, призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що УПСЗН є структурним підрозділом виконкому Металургійної районної у місті ради і діє на підставі Положення про управління праці та соціального захисту населення, затвердженого рішенням районної ради від 12.05.2017 року №159. Відповідно до Положення, одним з напрямків роботи відділу є призначення і виплата соціальної допомоги, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством України, надання субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива. Відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» відповідачу [PERSON] , як одинокій матері, призначалася державна соціальна допомога на підставі її заяв від 31.01.2003 року, 15.03.2016 року. У подальшому, в ході перевірки було встановлено, що рішенням виконкому Дзержинської районної у місті ради м. Кривого Рогу від 18.06.2003 року №329 призначено опікуном над неповнолітньою онукою [PERSON] , 2003 року народження до її повноліття - [PERSON] , а рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21.03.2003 року у справі №2-1716/2003 з метою призначення пенсії по втраті годувальника встановлено факт батьківства [PERSON] у відношенні його дочки [PERSON] , [INFO] (яка також є дочкою відповідачки). Також, з 16.01.2003 року опікуну [PERSON] на малолітню [PERSON] призначено пенсію по втраті годувальника. Відповідно до рішення виконкому Дзержинського районної у місті ради від 16.11.2005 року №559 «Про передачу малолітньої [PERSON] на виховання та утримання матері» з 01.05.2007 року виконано зміну отримувача пенсії на [PERSON] . Після укладення шлюбу 05.10.2018 року відповідач змінила прізвище на « [PERSON] ». Отже, звернувшись до позивача 15.03.2016 року, відповідач при заповненні декларації не зазначила вид доходу - пенсію по втраті годувальника на свою дочку [PERSON] . Сума надміру виплаченої допомоги за період з січня 2003 року по червень 2016 року склала 37433,00грн., які станом на день звернення до суду відповідачем не повернуто. Представник позивача в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, подала до суду заяву, в якій заперечувала проти позову, просила застосувати строк позовної давності, у позові відмовити, справу розглядати за її відсутності. У наданому суду відзиві на позов зазначила, що заяву від 31.01.2003 року щодо призначення соціальної допомоги писала не вона, оскільки на той час була неповнолітньою (16 років), вірогідно заява складена її бабою [PERSON] , яка була на той час її опікуном, а відтак не могла порушити законодавство, не зазначивши про отримання пенсії по втраті годувальника. Нею власноруч складалася заява від 15.03.2016 року, і саме з цього часу вона несе відповідальність за надання неправдивої інформації. Крім того, до 01.05.2007 року отримувачем коштів була [PERSON] , і тільки з 01.05.2007 року здійснено заміну на неї, відповідача. Отже, недобросовісність з її боку у період з 31.01.2003 року по 31.12.2015 року відсутня. А щодо періоду з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року, вважає, що відповідальні працівники УПСЗН, які здійснювали перевірку та нарахування відповідної допомоги в 2016 році, в силу своєї компетентності та службових обов`язків відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Постанови Кабінету Міністрів України №136 від 18.02.2016 року, щодо перевірки достовірності поданої інформації для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, допомоги, повинні виявити порушення та не призначати допомогу. Представником позивача надано відповідь на відзив, в якій він вказує, що заява про призначення соціальної допомоги від 31.03.2003 року зареєстрована в УПСЗН, жодним органом не визнана підробленою, підписана [PERSON] (тепер [PERSON] ), яка на той час, не зважаючи на її вік (16 років), в силу ст.35 ЦК України мала повну цивільну дієздатність, оскільки народила дитину та була записана її матір`ю. Отже, на час складення заяви від 31.03.2003 року відповідач мала повну цивільну дієздатність та на підставі рішення суду про встановлення факту батьківства дитини від 21.03.2003 року мала право на отримання пенсії по втраті годувальника, та в жодному разі не на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям. Зауваження відповідача щодо неналежної перевірки позивачем наданої нею інформації в заяві від 15.03.2016 року та призначення виплат, не відповідають дійсності, оскільки всі вимоги законодавством УПСЗН виконано, але постанови Кабміну не містять форми надання даних для верифікації, яка містить реквізити на суть рішень районних судів стосовно встановлення фактів батьківства, та права звернення за пенсією при втраті годувальника, тому просив позов задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України ). Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] має дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.19, 20, 42). Відповідачем прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] » після державної реєстрації шлюбу з [PERSON] 05.10.2018 року (а.с.21). На час народження дитини [INFO] [PERSON] виповнилося 15 років ( [INFO] ), вона перебувала від опікою баби [PERSON] на підставі рішення РВК Дзержинського району м. Кривого Рогу у зв`язку з загибеллю її матері [INFO] (а.с.19). Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21.03.2003 року у справі №2-1716/2003 задоволено заяву [PERSON] , яка діяла в інтересах внучки [PERSON] , про встановлення факту батьківства - встановлено факт батьківства [PERSON] у відношенні його дочки [PERSON] , [INFO] , яка народилася у [PERSON] . Метою встановлення факту батьківства зазначено призначення пенсії дитині з приводу втрати годувальника (а.с.19, 20). Також, з зазначеного рішення суду вбачається, що у свідоцтві про народження запис про батька дитини внесено за прізвищем матері « [PERSON] », а по батькові - за вказівкою матері дитини - « [PERSON] », тобто на підставі ч.1 ст.135 СК України, у зв`язку з чим вона набула статусу одинокої матері. Відповідно до ч.1 ст.18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Пунктом 33 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.11.2001 року право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, яка (який) не одержує на них пенсію в разі втрати годувальника, соціальну пенсію або державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю». Відповідач 31.03.2003 року звернулася до УПСЗН з заявою про призначення соціальної допомоги на дітей одиноким матерям та отримувала державну соціальну допомогу з 01.03.2003 року (а.с.13, 14, 23). Потім відповідач звернулася з заявою 15.03.2016 року (а.с.16, 17). Рішенням Металургійного УПСЗН м. Кривий Ріг 17.03.2016 року їй призначено допомогу з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року (а.с.22). Разом із цим, з відповідно до листа Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області №11573/04-01/26 від 31.05.2019 року [PERSON] отримує пенсію по втраті годувальника на [PERSON] , [INFO] , пенсія призначена 16.01.2003 року (а.с.35), що також підтверджується довідкою, сформованою за допомогою програмного комплексу «АСОПД (DOS) КОМТЕХ», відповідно до якої перше нарахування пенсії у разі втрати годувальника відбулося у січні 2003 року в сумі 64,88грн. (а.с.22-24). Отже, отримання пенсії по втраті годувальника виключає можливість отримання соціальної допомоги на дітей одиноким матерям, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення надміру виплаченої державної допомоги на дітей одиноким матерям. Відповідачем подано письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій вона посилається на те, що УПСЗН звернулося до суду 25.06.2019 року, тобто після спливу строку позовної давності за вимогами за період з 31.01.2003 року по 24.06.2016 року. Позивачем не доведено поважності причини пропуску позовної давності. Представник позивача не погоджується з заявою відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки про порушення відповідачем Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми УПСЗН дізналося 29.01.2019 року, коли відповідачем було подано до УПСЗН копію рішення суду, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц). Судом встановлено, що позивач про отримання відповідачем пенсії по втраті годувальника дізнався 29.01.2019 року, коли нею було подано до УПСЗН копію рішення суду, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції, відтак перебіг строку позовної давності починається з 29.01.2019 року, тому УПСЗН звернулося до суду 25.06.2019 року в межах строку позовної давності. Проте, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення надміру виплаченої допомоги за період з 01.03.2003 року по 31.12.2015 року. Так, повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і працює за трудовим договором, а також неповнолітній особі, яка записана матір`ю або батьком дитини (ч.1 ст.35 ЦК України). Неповнолітньою є особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ч.1 ст.32 ЦК України). Відповідач набула повної цивільної дієздатності у 15 років, оскільки записана матір`ю дитини у свідоцтві про народження. Разом із цим, не зважаючи на те, що сам факт державної реєстрації народження дитини надає особі повної цивільної дієздатності, [PERSON] у січні 2003 році було повних 15 років, вона перебувала під опікою своєї баби [PERSON] , саме [PERSON] зверталася до суду з заявою про встановлення факту батьківства, тому заперечення відповідача щодо складання заяви від 31.01.2003 року про призначення державної соціальної допомоги не нею, заслуговують на увагу. Також, суд вважає, що встановлення законодавцем віку, з якого особа набуває повної цивільної дієздатності обумовлений віковими психологічними особливостями розвитку людини, тому саме по собі набуття у 15-річному віці прав та обов`язків, які передбачають повну цивільна дієздатність, не свідчить про те, що [PERSON] розуміла юридичні аспекти питань, які необхідно було вирішити для отримання соціальної допомоги. Тим більше, опинилась у віці 15-років у складній життєвій ситуації, як навіть для дорослої людини, - перебування у стані вагітності та загибель батька ненародженої дитини. Крім того, [PERSON] як опікун відповідача та її новонародженої дитини отримувала пенсію по втраті годувальника, тільки після 01.05.2007 року виконано зміну отримувача пенсії на [PERSON] (а.с.34). [PERSON] померла [INFO] (а.с.121). Відтак, суд відкидає твердження позивача, що відповідач навмисно приховала інформацію про отримання пенсії по втраті годувальника, оскільки докази наявні в матеріалах справи свідчать про те, що оформленням пенсії по втраті годувальника та соціальної державної допомоги одиноким матерям займалася опікун відповідача [PERSON] , тому відсутні підстави вважати, що саме відповідачем [PERSON] у заяві від 31.03.2003 року не зазначено про отримання пенсії по втраті годувальника. Відповідно до ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, судом не встановлено той факт, що переплата за період з 01.03.2003 року по 31.12.2015 року виникла внаслідок недобросовісності з боку відповідача, тому в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо періоду з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року суд виходить з наступного. Заява про призначення соціальної допомоги на дітей одиноким матерям 15.03.2016 року подана відповідачем [PERSON] , що нею не заперечується, складена власноруч та нею підписана. Відповідно до статей 46, 49 Постанови КМУ від 27.12.2001 року №1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» одержувачі допомоги на дітей одиноким матерям повинні повідомляти органи, що призначають і виплачують зазначену допомогу, про зміну всіх обставин, які впливають на виплату державної допомоги (зміни у складі сім`ї, перевищення середньомісячного сукупного доходу сім`ї тощо). Щодо даних положень закону [PERSON] була повідомлена, про що власноруч зробила відповідні записи в заявах про призначення соціальної допомоги (а.с.13-16), однак при заповненні декларації відповідач не зазначила вид доходу - пенсію по втраті годувальника на свою дочку [PERSON] . Рішенням Дзержинського УПСЗН від 17.03.2016 року [PERSON] ( [PERSON] ) призначено допомогу одиноким матерям (з урахуванням доходів) з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року (а.с.22). Рішенням відповідача про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 29.01.2019 року встановлено відсутність права на допомогу одиноким матерям (з урахуванням доходів) з 01.01.2003 року (а.с.23). З розрахунку надмірно виплачених коштів, які підлягають відшкодуванню, вбачається, що за період 01.01.2003 року по 30.06.2016 року - сума відшкодування склала 37433,00грн. (а.с.29-32), про що повідомлено відповідача 18.02.2019 року (повідомлення нею отримано особисто) (а.с.33). За період з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року сума надмірно виплачених коштів, які підлягають відшкодуванню складає 4461,02грн. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, відповідачу [PERSON] надміру виплачено державну допомогу на дітей одиноким матерям в сумі 4461,02грн., на день розгляду справи заборгованість має місце, тому зазначену суму слід стягнути з відповідача на користь позивача. В іншій частині позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено, що заборгованість виникла внаслідок недобросовісності з боку відповідача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подається юридичною особою, судовий збір дорівнює 1,5 відсотку ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921грн.). З урахуванням того, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, за принципом пропорційного розподілу судових витрат до задоволених позовних вимог, на користь УПСЗН з [PERSON] підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до суду 228,93грн. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial