Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач у листопаді 2013 року звернулася до суду з позовом до відповідача та просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності квартирою [ADDRESS]; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS], яка належить їй на праві власності. Свої позовні вимоги вона обгрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 30 липня 2013 року, реєстровий №1732, їй належить квартира [ADDRESS] у будинку готельного типу. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Квартира належала продавцю [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 21.06.2013 року за реєстровим № 6-13-308800, право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На час укладення договору купівлі-продажу у квартирі без реєстрації на підставі договору оренди проживав [PERSON], строк дії договору оренди закінчився 24.10.2013 року, і в цей строк він зобов'язався звільнити квартиру. Однак до цього часу [PERSON] квартиру не звільнив, продовжує там проживати, не маючи на те законних підстав. В свою чергу вона, як законний власник, не має можливості вселитися у належну їй квартиру, тому вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач з'явилася, однак надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, як вбачається із акту від 19.03.2014 року, складеного старшим дільничним інспектором Жовтневого РВ ХМУ УМВС України у Харківськівській області старшим лейтенантом міліції Антонян С.Ж. у присутності понятих, проводилося вручення [PERSON] судової повістки, однак останній від отримання повістки відмовився. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У зв'язку з цим суд згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України вважає необхідним провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. Дослідивши надані позивачем і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення, виходячи з наступних обставин. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права , свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Так, у судовому засіданні було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 30 липня 2013 року, реєстровий №1732, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] у будинку готельного типу. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6,14). Зазначена квартира належала продавцю [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 21.06.2013 року за реєстровим № 6-13-308800, право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 6). На час укладення договору купівлі-продажу у квартирі без реєстрації на підставі договору оренди від 24.10.2012 року проживав [PERSON], строк дії договору оренди закінчився 24.10.2013 року, і в цей строк він зобов'язався звільнити квартиру (а.с.5). Однак до цього часу [PERSON] квартиру не звільнив, продовжує там проживати, не маючи на те законних підстав. В свою чергу [PERSON], як законний власник, не має можливості вселитися у належну їй квартиру. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства Також частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як вбачається із наданих суду матеріалів, право власності [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. На підставі ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового Кодексу Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Відповідач перешкоджає користуватися та розпоряджатися позивачу належним їй на праві власності майном, а саме квартирою [ADDRESS] у будинку готельного типу. Так як судом достовірно встановлено, що позивач позбавлена права використовувати приміщення для проживання її та членів її сім'ї, а також розпоряджатися належним їй майном, її вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved