Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач через свого представника - [PERSON], який діє на підставі довіреності в порядку передовіри від 16.02.2016, звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з вищевказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 16.09.2016 представником [PERSON] отримано у приватного нотаріуса Харитонової Я.М. на підставі ухвали суду про витребування доказів у справі № 635/2193/16-ц документи нотаріального діловодства, в яких міститься рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.2015 у справі № 642/5298/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що 10.05.2011 [PERSON] отримав в борг у [PERSON] 300000 доларів США для придбання двох житлових будинків та зобов'язався повернути вказану суму до 01.06.2013. Позивач вважає, що зазначений договір є фіктивним, у зв'язку із чим підлягає визнанню недійсним . В обгрунтування позову позивач посилається на те, що 20.03.1997 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Під час шлюбу протягом 2012 року подружжям набуто у власність наступне майно: земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер № [NUMBER], житловий будинок загальною площею 420,20 кв.м., земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер № [NUMBER], житловий будинок загальною площею 148,60 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]. В травні 2015 р. у місті Нью Йорк розпочався судовий процес з метою розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] після ініціювання зазначеного судового процесу терміново виїхав до України. На думку позивача, ціллю візиту відповідача [PERSON] до України було підписання фіктивного договору позики з [PERSON] з метою недопущення задоволення вимог [PERSON] щодо визнання права власності на належну їй частку зазначеного вище переліку майна. В процесі, що відбувається в США, [PERSON] запевняє суд, що у нього відсутнє будь-яке майно, яке може бути предметом поділу між подружжям. [PERSON] надано боргову розписку на ім'я [PERSON] з метою подальшого звернення стягнення на спільне сумісне майно та порушення прав [PERSON]. При цьому реального настання наслідків, передбачених позикою, не настало. [PERSON] не отримував кошти, а [PERSON] їх не надавав . Позивач вказує, що [PERSON] за час шлюбу ніколи не потребував грошових коштів, посилаючись на те, що 23.02.2006 [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], вартість продажу якої становить 1059601 грн; 31.03.2006 [PERSON] укладено договір купівлі-продажу машиномісця [ADDRESS], вартість продажу якого складає 75000 грн. Крім того, відповідач [PERSON] мав рахунок в банку ВАТ «Кредитпромбанк», на якому обліковувалось 753000 доларів США. Також, 13.07.2009 [PERSON] отримано в ВАТ «Кредитпромбанк» 300000 доларів США. Позивач впевнена, що з метою незаконного позбавлення її частки майна, [PERSON] з [PERSON] 24.02.2016 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Цього ж дня між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки № 714 земельної ділянки та житлового будинку, також розташованих за вищевказаною адресою. Це стало можливим завдяки прихованню [PERSON] факту його перебування в шлюбі та у зв'язку із тим, що право власності на зазначені об'єкти оформлено на його ім'я, [PERSON] запевнив нотаріуса, що він не перебуває в шлюбі, про що ним власноручно підписано відповідні заяви. Важливою є обставина, як зазначає позивач, яка свідчить про фіктивність договору, це надання [PERSON] згоди його дружині [PERSON] на придбання у боржника - [PERSON], житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], за ціною 850000 грн. Згода надана ним в день, коли було укладено договір іпотеки щодо будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою. При цьому, укладенню договору іпотеки, реєстраційний номер якого 714, передувало укладення договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 711. При наявності перед [PERSON] боргу в сумі 6489000 грн, останній надав згоду купити його дружині - [PERSON] будинок та земельну ділянку за 850000 грн. Відповідно до п. 3 Договору [PERSON] отримав кошти від продажу до моменту укладення договору. З метою захисту порушеного права [PERSON] звернулась до Харківського районного суду Харківської області із відповідними позовами до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Харитонової Я.М. про визнання договору купівлі- продажу недійсним, а також про визнання договору іпотеки недійсним. Позивач переконана, що викладені обставини свідчать, що [PERSON] має намір незаконного позбавлення права власності [PERSON] на визначений перелік майна, з метою чого підписав фіктивний договір позики з [PERSON], у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір позики від 10 травня 2011року між [PERSON] та [PERSON]. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 05.05.2016, у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував, посилаючись на недоведеність позивачем факту фіктивності оспорюваного договору, а також на докази, залучені до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 21.03.2016, також не визнали у судовому засіданні позов, заперечували проти його задоволення, про що виклали у письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], представників відповідачів, а також показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи і представлені в суд докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20.03.1997 позивач з відповідачем [PERSON] зареєстрували шлюб в бюро реєстрації шлюбу міського бюро реєстрації міста Нью Йорк (а.с. 6). 23.02.2006, на підставі договору купівлі-продажу квартири, відповідач [PERSON] продав квартиру [ADDRESS], а також 31.03.2006 - машиномісце [ADDRESS] (а.с. 7, 8). З меморіального валютного ордеру № 623_591 від 13.06.2006 вбачається, що [PERSON] частково перерахував суму свого вкладу по платіжному дорученню № 1 від 13.06.2006 в розмірі 753000 доларів США, що еквівалентно 3882650,00 грн, на свій рахунок (а.с. 23). 13.07.2009 відповідно до заяви про видачу готівки № 278_46 відповідач [PERSON] отримав 300000 доларів США, що в еквіваленті становить 2287320,00 грн (а.с. 22). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.2015, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.01.2017 залишено без змін (а.с. 97-99), з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 309000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 6489000 грн (а.с. 15-16). Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із заяв від 24.02.2016, посвідчених приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., вбачається, що [PERSON] повідомлено [PERSON] та [PERSON] про те, що на момент придбання житлового будинку з господарською будівлею [ADDRESS] та житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS], а також земельної ділянки [ADDRESS], загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER], та земельної ділянки [ADDRESS], загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходиться за вказаною вище адресою, [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, в тому числі громадянському, не перебував та не проживав однією сім'єю ні з ким з жінок. Зазначене майно придбано [PERSON] за свої особисті кошти (а.с. 19, 20). Також, заявою від 24.02.2016, посвідченою приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., [PERSON] надав дозвіл своїй дружині [PERSON] на придбання житлового будинку з господарською будівлею [ADDRESS] та земельну ділянку [ADDRESS], загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). Згідно договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 24.02.2016 [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність житловий будинок з господарською будівлею [ADDRESS] та [ADDRESS], а також земельної ділянки [ADDRESS], загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за вищевказаною адресою (а.с. 9-10). З тексту вказаного договору вбачається, що зазначене майно належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2012 (а.с. 9-10). В п. 3 договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 24.02.2016 зазначено, що за домовленістю сторін цей продаж вчинено за суму в розмірі 850000,00 грн, яку відповідач [PERSON] одержав повністю ще до підписання договору (а.с. 9-10). З метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у [PERSON] за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.2015 по справі № 642/5298/15-ц перед [PERSON], відповідачі 24.02.2016 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передає у іпотеку [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] та земельну ділянку [ADDRESS], загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-14). Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що дійсно її чоловік [PERSON] за її усною згодою позичав [PERSON] долари США , за які впослідуючому останній придбав будинок та проводив будівельні роботи. [PERSON] в якості погашення заборгованості перед [PERSON] передав у власність [PERSON] вищевказане нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2016. Гроші за придбане нерухоме майно сім'я [PERSON] [PERSON] не передавала у зв'язку з його заборгованістю перед ними. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В ч. 1 ст. 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 526 ЦК України містить вказівку про те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно приписів ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В Узагальненнях Верховного суду України від 24.11.2008 щодо «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається саме на позивача. Згідно з положеннями статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте, стороною позивача фіктивність оспорюваного правочину нічим не доведена, матеріали справи не містять доказів того, що договір позики, як зазначено позивачем, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. У судовому засіданні представники відповідачів та сам відповідач [PERSON] пояснили, що дійсно [PERSON] надав, а [PERSON] отримав в користування грошові кошти, які зобов'язався повернути. Крім того, на час звернення з даним позовом до суду позивачеві [PERSON] вже було відомо про існування іншого рішення суду, яке містить преюдиціально встановлений факт дійсності оспорюваного правочину, а саме - рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.2015 по справі № 642/5298/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 10.05.2011, що підтверджується фактом оскарження позивачем ще у вересні 2016 року в Апеляційному суді Харківської області зазначеного рішення (а.с. 97-99). Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи повно та всебічно досліджені докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Outcome: dismissed