Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулись до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 19 814,62 грн. у зв»язку з неналежним виконанням умов кредитного договору без номера, укладеного 11 грудня 2006 року між сторонами. В обґрунтування позову зазначили, що 11 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою [PERSON] був укладений договір кредиту без номера, згідно умов якого, банк надав кредит у розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної картки. Відповідно до умов укладеного договору, він складається із Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою і Тарифів банку, з якими відповідачка була ознайомлена. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що свої зобов»язання за договором виконав та надав кредит. В свою чергу відповідачка, в порушення норм закону та умов кредитного договору, свої зобов»язання не виконала, допустивши утворення заборгованості, яка станом на 30 липня 2011 року становить загальною сумою 19 814,62 грн. та складається із заборгованості за кредитом - 7 715,48 грн., заборгованості по процентам - 10 679,40 грн., штрафу (фіксована частина та процентна складова) - 1 419,74 грн. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, та як на підставу стягнення з відповідачки зазначеної заборгованості за кредитним договором посилався на те, що 22 березня 2008 року на підставі п.5.3 Умов і правил надання банківських послуг, підвищив кредитний ліміт з 250,00 грн. до 10 000,00 грн., та виконав свої зобов»язання, надавши кредит. В свою чергу, відповідачка у встановлений строк свої зобов»язання не виконала, та допустила утворення заборгованості. Представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив про те, що 11 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою [PERSON] був укладений договір кредиту без номера, згідно умов якого, банк надав кредит у розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної картки. Відповідно до умов укладеного договору, він складається із Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою і Тарифів банку, з якими відповідачка була ознайомлена. Посилається на те, що свої зобов»язання за договором виконав та надав кредит. 22 березня 2008 року на підставі п.5.3 Умов і правил надання банківських послуг позивач підвищив кредитний ліміт з 250,00 грн. до 10 000,00 грн., та виконав свої зобов»язання. В свою чергу, відповідачка зобов»язання за договором не виконала та допустила утворення заборгованості у розмірі 19 814,62 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 7 715,48 грн., заборгованість по процентам - 10 679,40 грн., штраф (фіксована частина та процентна складова) - 1 419,74 грн. Просить стягнути цю суму з відповідачки та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з»явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Надала суду письмові заперечення проти вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в яких просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заперечення ґрунтує на тому, що кредитну картку отримала як додаток до зарплатної картки, ніколи нею не користувалась, не активізувала після отримання. Про підвищення кредитного ліміту з 250,00 грн. до 10 000,00 грн. та зняття коштів з цієї картки дізналась через кілька років від працівників служби безпеки банку, які повідомили, що кошти були зняті громадянином [PERSON]. Зазначаючи у заяві на видачу кредитної картки номер свого мобільного телефону, вона дійсно допустила помилку в одній цифрі, але у всякому випадку, цей номер телефону є лише контактним. Просить розглянути справу у її відсутності за участю представника та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачки [PERSON] за участю її представника за дорученням. Представник відповідачки у судовому засіданні проти позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заперечував, обґрунтовуючи тим, що відповідачка отримала кредитну картку як додаток до зарплатної картки, при цьому її не активізувала та не користувалась. Про зняття грошових коштів та підвищення кредитного ліміту дізналась через кілька років від працівників служби безпеки банку. Вважає, що кошти були навмисно викрадені з її картки громадянином [PERSON], особа якого була встановлена службою безпеки банку. Вважає, що відповідачка не повинна нести відповідальність за дії, які нею не були вчинені. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, матеріали про відмову у порушенні кримінальної справи Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ЖРЗПЗ №8976 від 27 жовтня 2011 року, ЖРЗПЗ №8976/-1 від 20 грудня 2011 року, ЖРЗПЗ №8976/-2 від 01 березня 2012 року, вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено, що 11 грудня 2006 року відповідачка [PERSON] звернулась до позивача із заявою про надання їй універсальної кредитної картки [NUMBER] з кредитним лімітом у розмірі 250,00 грн. з базовою відсотковою ставкою по кредитному ліміту у розмірі 3% в місяць. Відповідно до пункту 2 цієї заяви, в якості контактного телефону відповідачка вказала номер [NUMBER], та погодилась, що на даний телефон банком буде надсилатися інформація. Заява містить данні щодо порядку погашення кредитного ліміту, строк його дії та містить даних щодо збільшення кредитного ліміту. Крім цього, у заяві зазначено, що відповідачка при її підписанні ознайомлена та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування банківською карткою і тарифами банку. Відповідачка погодилась, що ця заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування банківською карткою і тарифами банку складають договір про надання банківських послуг (а.с.9-10 т.1). Відповідно до ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України, сторони вільні в укладенні договору, обранні контрагенту та визначенні умов договору з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту та вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, слід прийти до висновку про те, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою [PERSON] дійсно був укладений договір кредиту без номера, згідно умов якого, банк надав кредит у розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної картки. Відповідно до пункту 3.2 Умов надання банківських послуг, після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість надання кредиту на платіжну картку. Відповідно до пункту 3.8 Умов надання банківських послуг, клієнт не заперечує проти інформування його про стан вкладу та платіжної картки за допомогою СМС повідомлення. Як вбачається із Заяви позичальника, відповідачка [PERSON] зазначила в якості контактного телефону номер мобільного телефону, а також домашній та робочий номери телефону. Отже, слід прийти до висновку про те, що зазначення відповідачкою [PERSON] у заяві контактного номеру мобільного телефону носить лише інформативний характер, і не тягне за собою будь-яких зобов»язань позичальника. Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 Умов надання банківських послуг, клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання цього договору являється прямою та беззаперечною згодою держателя відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до пункту 5.3 Умов надання банківських послуг, банк має право проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта. 22 березня 2008 року банк в односторонньому порядку збільшив ліміт кредитної картки відповідачки [PERSON] з 250,00 грн. до 10 000,00 грн., що підтверджується довідкою банку про зміну ліміту за кредитним договором (а.с.54 т.1). Як вбачається із виписки рахунку за кредитною картою [NUMBER], 31 липня 2008 року з цієї картки були списані грошові кошти у розмірі 20,00 грн., 5 000,00 грн., 4 980,00 грн., а всього на суму 10 000,00 грн., що дорівнює встановленому банком новому ліміту за кредитним договором (а.с.78-79 т.1). Банк, відповідно до ст. 1071 ЦК України, може списувати грошові кошти з рахунка на підставі його розпорядження, на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Станом на 30 липня 2011 року загальна сума заборгованості за кредитним договором від 11 грудня 2006 року становить 19 814,62 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 7 715,48 грн., заборгованість по процентам - 10 679,40 грн., штраф (фіксована частина та процентна складова) - 1 419,74 грн. Не погодившись з існуванням будь-якої заборгованості за кредитним договором, відповідачка звернулась до позивача із вимогою про проведення перевірки несанкціонованих операцій за кредитною картою [NUMBER]. За результатами службового розслідування від 12 вересня 2008 року (а.с.117-118 т.1) щодо обставин зняття грошових коштів з картки [NUMBER] встановлено, що власником мобільного телефону № [NUMBER] є громадянин [PERSON], який визнав факт зняття грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн. з кредитної картки відповідачки [PERSON] для поповнення рахунку власного мобільного телефону, та не відмовляється повернути ці грошові кошти. В судове засідання стороною відповідачки надано оригінал кредитної картки [NUMBER] разом із конвертом з ПІН-кодом до неї (а.с.75 т.2). Відповідно до пункту 2 Умов надання банківських послуг, ПІН (персональний ідентифікаційний номер) це код, який відомий тільки держателю платіжної картки і необхідний для його ідентифікації при проведенні операцій з використанням платіжної картки. Відповідно до підпункту 2.2 пункту 2 Правил користування банківською карткою (а.с.64 т.2), разом із карткою в спеціальному конверті держатель картки отримує ПІН. Держатель картки повинен запам»ятати ПІН, знищити ПІН-конверт разом із вкладишем та в подальшому зберігати ПІН в таємниці. Судом достовірно встановлено, що конверт з ПІН-кодом кредитної картки [NUMBER], не розпечатаний та не розкритий. Отже, слід прийти до висновку про те, що платіжна картка [NUMBER] не активізована, у зв»язку з чим, відповідачка [PERSON] фізично нею не користувалась. Статтею 610 ЦПК України передбачено, що порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч.1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов»язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності). Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Приймаючи до уваги принцип цивільного судочинства, який базується на позиції вини сторони по справі, суд при розгляді даного цивільного позову не встановив жодних обставин, які б вказували на винну поведінку чи винні дії відповідачки [PERSON], які призвели до порушення зобов»язань за кредитним договором від 11 грудня 2006 року і утворення заборгованості за ним, і які б свою чергу були підтверджені позивачем по справі. Судом встановлено про те, що грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. були безпідставно зняті з картки [NUMBER] клієнта [PERSON] власником мобільного телефону № [NUMBER] громадянином [PERSON], який, в свою чергу, цей факт визнав і не відмовляється повернути кредитні кошти. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб. їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) . Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звертається до суду. Враховуючи, що позовних вимог до [PERSON] не заявлено, суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, не маючи можливості без згоди з позивачем залучати інших осіб в якості відповідача, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судові витрати по справі визначаються судом, виходячи з положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed