Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач у грудні 2015 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить зобов'язати [PERSON] повернути ПАТ «Банк національний кредит» грошові кошти у сумі 2 487 891,86 доларів США, одержані за договором про внесення змін від 16.02.2015 року до договору №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26.12.2011 року. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.12.2011 року між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON] був укладений договір №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів, відповідно до умов якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок [NUMBER], а [PERSON] вніс на вказаний рахунок кошти у сумі 5 217 600,00 доларів США. Умовами вказаного договору передбачено, що у разі розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника в період з 32 дня до кінцевої дати дії депозитного договору, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 15% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Відповідач 04.02.2015 року звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання вказаного договору, в результаті чого, за приписами п.23.3 депозитного договору, банк повинен був сплатити проценти за ставкою 15% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Разом з тим, 16.02.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін до вказаного депозитного договору, згідно з умовами якого банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. Відповідно до постанови Правління Національного банку України №358 від 05.06.2015 року «Про віднесення ПАТ «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №114 від 05.06.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», згідно з яким з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит». Посилаючиь на п.1 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивач вважає договір про внесення змін до договору банківського вкладу нікчемним, оскільки внаслідок його укладення Банк фактично відмовився від права утримати із суми депозиту, яка повертається вкладнику, різниці між сумою раніше сплачених вкладнику процентів та сумою процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою. Таким чином просить повернути позивачу виплачені відповідачу грошові кошти у сумі 2 487 891,86 доларів США. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в позові обставини та доводи, просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовних вимог не визнав у повному обсязі та просив суд відмивити у задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 26.12.2011 року між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON] був укладений договір №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів, відповідно до умов якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок [NUMBER], а [PERSON] вніс на вказаний рахунок кошти у сумі 5 217 600,00 доларів США. (а.с.6-7) Умовами вказаного договору передбачено, що у разі розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника в період з 32 дня до кінцевої дати дії депозитного договору, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 15% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Відповідач 04.02.2015 року звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання вказаного договору, в результаті чого, за приписами п.23.3 депозитного договору, банк повинен був сплатити проценти за ставкою 15% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. (а.с.9). 16.02.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін до вказаного депозитного договору, згідно з умовами якого банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. (а.с.8) Згідно наявних в матеріалах справи виписок по особовому рахунку відповідача, останньому виплачена сума депозиту з нарахованими процентами без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. (а.с.69) Відповідно до постанови Правління Національного банку України №358 від 05.06.2015 року «Про віднесення ПАТ «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №114 від 05.06.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», згідно з яким з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит». (а.с.45) Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб» «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 28.08.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» Паламарчука В.В. (а.с.49) Обгрунтовуючи позов, позивач вважає договір про внесення змін від 16.02.2015 року до договору №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26.12.2011 року нікчемним на підставі п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки внаслідок укладення вказаного договору банк фактично відмовився від права утримати із суми депозиту, яка повертається вкладнику, різниці між сумою раніше сплачених вкладнику процентів та сумою процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою. Разом з тим, суд не може погодитись із заявленими вимогами, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі- Закон) протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. (п.1 ч.3 ст. 38 Закону) Частиною 4 ст. 38 Закону передбачено, що Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни. (ч.5 ст. 38 Закону) Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Положеннями ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Разом із тим доводи позивача про нікчемність договору про внесення змін від 16.02.2015 року до договору №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26.12.2011 року на підставі п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними, оскільки п суті ці доводи базуються на власному припущенні та суб'єктивному тлумаченні положень п.1 ч.3 ст. 38 Закону. Виходячи з положень оспорюваного договору, останній не містить жодних умов, які б свідчили про відмову ПАТ «Банк національний кредит» від власних майнових вимог, на що посилається у своєму позові позивач. Внаслідок укладення даного договору, змінюється лише нарахування розміру процентної ставки у випадку дострокового розірвання депозитного договору, а тому вважати дану обставину такою, що вказує на відмову Банку від власних майнових вимог є безпідставним. Інших даних, які б свідчили, що позивач відмовився від власних майнових вимог суду не надано. На підтвердження ціни позову позивачем були надані виписки по особовому рахунку відповідача та розрахунок виплачених процентів за користування вкладу Однак, із наведених вище документів обґрунтованість і правильність розрахунку суми позову не вбачається. Слід взяти до уваги, що процентна ставка при достроковому розірванні Договору банківського вкладу в первісній редакції становить 15% річних. В редакції Додаткового договору ставка становить 25 % річних. Отже, різниця між процентними ставками становить 10 % річних. Поданими позивачем документами не підтверджується сума позову будь-якій із процентних ставок, встановлених Договорами, різниці між вказаними процентними ставками, виплату якої він вважає збитковою. Крім того, на обґрунтування позовних вимог позивачем надано до суду ряд копій судових рішень (в тому числі заочних) судів першої інстанції, якими задоволено аналогічні позовні вимоги позивача. Одночасно із вказаним, із зазначених заочних рішень не вбачається факт набрання ними законної сили. Однак, рішенням Господарського суду м. Києва від 10.03.2016 р., залишеним в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.04.2016 р. та постановою Вищого господарського суду України від 31.05.2016 р. у справі №910/1335/16 та рішенням Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 р., залишеним в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 р. у справі №910/1577/16 в задоволенні аналогічних вимог ПАТ «Банк національний кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації. При цьому, господарській суди виходили з того, що нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладене, суд виходить з того, що оспорюваний Договір укладений у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України, а тому підстав згідно п.1 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вважати цей договір нікчемним на час розгляду справи відсутні і судом не встановлені. Таким чином, виходячи з встановлених судом обставин справи та положень чинного законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд надходить до висновку, про відсутність підстав для повернення позивачу грошових коштів у сумі 2 487 891,86 доларів США, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed