Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що згідно кредитного договору від 10.03.2006 року відповідач отримав у тимчасове платне користування на умовах повернення та строковості кредит в розмірі 21937,50 доларів США з кінцевим строком погашення до 09.03.2021 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом. Однак, позичальник взяті на себе зобов'язання у належний спосіб не виконав. Станом на 12.02.2016 року відповідач має заборгованість з повернення тіла кредиту в розмірі 11150,80 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків в розмірі 780,86 доларів США, а також має заборгованість зі сплати комісії в розмірі 238,14 доларів США. У зв'язку з порушенням строків сплати чергових платежів відповідач має сплатити пеню в розмірі 125,68 доларів США. Вважає, що у зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту. Тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 12295,48 долар США, а також понесені по справі судові витрати. Відповідач [PERSON] подала позов про визнання кредитного договору недійсним, якій за ухвалою суду був об'єднаний в одне провадження з первинним позовом. Свої вимоги та заперечення проти позову банку, відповідач обґрунтовує тим, що банк невірно провів обрахунок розміру заборгованості та порушив порядок пред'явлення дострокової вимоги про повернення кредиту у повному обсязі. Зазначає, що банк відступив право своєї вимоги за даним договором іншій особі. Зазначає, що банк у порушення вимог закону не надав в зрозумілій формі їй інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а сам договір був укладений без згоди з її чоловіком, хоча форма договору передбачала отримання такої згоди. [PERSON] подав позов про визнання кредитного договору недійсним, якій за ухвалою суду був також об'єднаний в одне провадження з первинним позовом. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він є чоловіком [PERSON] , яка 10.03.2006 року у супереч вимогам закону (ст. 65 СК України) уклала без його згоди кредитний договір, якій був забезпечений іпотекою квартири [ADDRESS] за яким отримала в ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у сумі. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» підтримав власний позов та просить відмовити у задоволенні інших позовів. [PERSON] та її представник підтримали власний позов та позов заявлений [PERSON] та просять відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог. [PERSON] повідомлений про час та місце розгляду справи, але до суду не з'явився, подав клопотання по розгляд справи у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши письмові пояснення сторін та дослідивши подані суду докази, вважає, що позови ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, у позов [PERSON] є необґрунтованим з огляду на таке. Судом встановлено, що 10 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (банк) та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір № SUH0GR00000017 за умовами якого позичальнику було надано грошові кошти у вигляді кредиту на придбання нерухомості в сумі 18900 доларів США та сплату страхових платежів в розмірі 3037,50 доларів США на строк до 09.03.2021 року зі сплатою 1 % на місяць за користування кредитом, 0,21 % щомісячної комісії за надання фінансового інструменту. Позичальник зобов'язувався повернути кредит, сплачуючи щомісячно 268,55 доларів США для погашення кредиту, відсотків, комісії та винагород, виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором, сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення виконання зобов'язання (п. 4.1 договору). За умовами п. 4.2 договору банк мав сплатити позичальнику пеню в розмірі 0,1 % від несвоєчасно виданого кредиту за кожен день прострочення. Позичальник мав здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними платежами в розмірі 268,55 доларів США (п. 3.11). Забезпеченням повного та своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором, відповідно до п.1.3 укладеного кредитного договору виступала іпотека: квартира в [ADDRESS] (т. 1 а.с.168-171). За заявою позичальника до вказаного договору було укладено додаткові угоди, якими змінено період сплати кредиту (т. 1 а.с. 173-175). 10 березня 2006 року кредитні кошти в розмірі 18900 доларів США були виплачені позичальнику (т. 1 а.с. 172) У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором 10.03.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки за яким [PERSON] передала в заставу квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 197-201). Як вбачається з тексту договору іпотеки, даний договір було укладено [PERSON] за згодою її чоловіка [PERSON], якій також підписав даний договір у відповідному розділі (т. 1 а.с. 199) Як вбачається з пояснень представника банку та позичальника, кредит видавався на придбання квартири, яка й стала предметом іпотеки. За правовою позицією висловленої ВСУ у справі 1622цс15: Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Наведене у своїй сукупності свідчить на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON], оскільки встановлені судом факти свідчать на те, що останній був не лише обізнаний про отримання його дружиною кредиту, а й надав письмову згоду, яка нотаріально посвідчена, на передачу придбаного за рахунок кредитних коштів майна в заставу банку. Посилання представника позичальника на те, що позичальника не було повідомлено про сукупну вартість кредиту та відсутній детальний розпис вартості кредиту не заслуговує на увагу, оскільки сторонами при укладенні договору визначений порядок виконання позичальником своїх обов'язків за договором, шляхом щомісячної сплати чітко визначено та фіксованої суми в розмірі 268,55 доларів США у продовж усього терміну користування кредитом з 10.03.2006 року по 09.03.2021 року. Як вбачається зі тесту договору дана сума включає усі витрати позичальника, в тому числі повернення кредиту, сплату винагород та комісій. Встановлено, що банком виконанні зобов'язання щодо надання позичальнику кредиту за вказаним договором, але позичальник у належний спосіб припинив виконання взятих на себе зобов'язань та припинив внесення щомісячних платежів визначених договором. У зв'язку з чим, у банку на підставі 1050 ЦК України виникло право вимагати дострокового повернення кредиту. Встановлено, що станом на 12 лютого 2016 року заборгованість позичальника за даним договором становить: з повернення кредиту в розмірі 11150,80 доларів США, зі сплати відсотків 780,86 доларів США та 238,14 доларів США заборгованості зі сплати комісії. Даний висновок суду підтверджується розрахунок банку, випискою по рахунку позичальника та копіями платіжних документів (т. 1 а.с. 203-230), підстав не довіряти якому у суду не має, оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів на його спростування. Також встановлено, що на час розгляду справи у суді банк є належним позивачем у даній справі, оскільки саме йому належить право вимоги за даним кредитним договором, про що свідчать копії договорів купівлі-продажу прав вимоги (а.с. 1-45 т. 2) Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 627 та відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору В ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що при укладенні спірного договору сторонами майже у повному обсязі було дотримано усі вимоги закону та погоджені усі істотні умови договору. В той же час, як встановлено судом договором (п. 4.1 ) було визначено обов'язок позичальника сплатити пеню в розмірі 0,15 % від простроченої заборгованості та визначено( «Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати». Обов'язок сплатити пеню в розмірі 0,1 % від суми простроченого видачею кредиту було визначено для банку та визначено аналогічний порядок визначення пені. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. В той же час, договором визначена лише сплата пені в національній валюті, а обчислення її визначено договором у валюті кредиту (в даному випадку в доларах США). При цьому, розмір пені в даному випадку був обчислений банком в іноземній валюті та вимога пред'явлена про стягнення цієї пені в доларах США. Крім того, перевіряючи доводи позивача щодо несправедливості умов договору з підстав, на які посилався в позовній заяві, то суд вважає за необхідне зазначити, що визначений кредитним договором розмір пені 0,15 % від суми прострочення платежу вносить дисбаланс у взаємовідносини між банком та позичальником. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є дисбаланс договірних прав та обов'язків та встановлення жорстких обов'язків споживача, коли надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Таким чином, умови п. п. 4.1 Договору про визначення пені обмежують права споживача, а тому ці положення договору слід визнати недійсним з моменту укладення договору відповідно до ч. 1, 2, 3, 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові по справі №6-40цс13, аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Відповідно до 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 згідно зі статтею 217 ЦК ( 435-15 ) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. За наведених вище обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог [PERSON] та визнання недійсними пункти 4.1 та 4.24 кредитного договору в частині визначення розміру пені. В задоволенні позову [PERSON] в іншій частині суд вважає за необхідне відмовити за необґрунтованістю вимог. Також суд вважає за необхідне зазначити, що позивач добровільно погодився на укладення спірних правочинів, певний тривалий період сплачував періодичні платежі , а отже, не вважав їх несправедливими. Відповідно до вимог ст. 526, 530, 1049 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, а тому суд вважає за необхідне стягнути з позичальника на користь банку заборгованості за кредитним договором в розмірі: 12169,80 доларів яка складається із заборгованості з повернення кредиту, сплати відсотків та комісії. В задоволенні позову в частині стягнення пені відмовити за необґрунтованістю вимог. У зв'язку з частковим задоволення позову банку, з позичальника на користь банку підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволеній частині позовних вимог в розмірі 4761,89 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial