Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач у листопаді 2016 року звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, враховуючи заяву від 24.03.2017 про зміну підстави позову посилається на наступне. Так 16 квітня 2016 року звернувся до раніше йому незнайомого адвоката Дяченка В. В., з метою надання останнім адвокатських послуг по захисту його прав та інтересів у кримінальному провадженні № 12015100060006112. У зв`язку з чим, між ним та адвокатом Дяченком В. В. були підписані договори № 16-04/2016, від 16.04.2016 про надання юридичних послуг, в якому замовником виступає позивач - [PERSON] , а виконавцем - адвокат Дяченко В. В.. Під час укладання договорів № 16-04/2016 адвокат Дяченко В.В. запевнив [PERSON] , що необхідно щоб позивач написав декілька розписок, одну - на суму 20 000 тисяч доларів США, на отримання від нього коштів. Договір позики який був укладений у вигляді боргової розписки був наступного змісту, що він, [PERSON] отримав у [PERSON] в борг суму 20 000 тисяч доларів США, та зобов`язується повернути в строк 17 квітня 2016 року. Також на вимогу адвоката від 17.03.2016 був оформлений акт прийому-передачі грошових коштів по зазначеній вище розписці - зазначена сума у розмірі 20 000 доларів. Однак [PERSON] від [PERSON] ніяких коштів не отримував. На момент підписання договору № 16-04/2016 про надання юридичних послуг та вищезазначених боргових розписок позивач знаходився у тяжкому стані, оскільки на той час вживав наркотичні засоби, у зв`язку з чим не розумів свої дії, та не усвідомлював наслідки укладення вказаної розписки. Також про його тяжкий стан здоров`я свідчить довідка № 750989, якою підтверджується його звернення до Київської міської наркологічної лікарні «Соціотерапія», в якій в період з 27.04.2016 року по 18.05.2016 року позивач проходив лікування у режимі денного стаціонару з діагнозом: розлади психіки і поведінки, внаслідок вживання каннабиноїдів зі шкідливими наслідками. Більше того, в минулому позивач мав психоневрологічні розлади у зв`язку з отриманням в дитинстві черепно-мозкової травми, проходив стаціонарне лікування у Київській обласній психоневрологічні лікарні № 2. Зазначає, що боргову розписку ніяким чином не міг написати 17.03.2016 року, адже познайомився із зазначеною особою тільки 16.04.2016 року під час підписання договорів № 16-04/2016 про надання юридичних послуг. Таким чином, позивач протягом тривалого часу вживав особливо небезпечний наркотик - канабіс, внаслідок чого, на момент складання вищевказаної розписки та акту перебував в стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики, який був складений у вигляді розписки та акт прийому-передачі грошових коштів від 17.03.2016, про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 20 000 доларів США, що по курсу НБУ складає - 511 264,00 грн. на підставі частини першої статті 225 ЦК України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 10.11.2016 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С. І. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.12. 2016, відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про призначення судово-психіатричної експертизи. Позивач [PERSON] та представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Крім того, представник позивача зазначив, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 12 від 09.10.2018, на час укладення угоди 17.03.2016 психічні розлади істотно впливали на здатність [PERSON] усвідомлювати свої дії та керувати ними. В судовому засіданні 17.03.2021 під час допиту експерта [PERSON] , останній вказав, що позивач не розумів правові наслідки свого підпису на правочині, не розумів що буде далі, перебував у стані порушеної свідомості, критичного мислення, тобто перебував у стані обмеженої дієздатності. Таким чином, на момент укладення спірного правочину, позивач знаходився у стані обмеженої дієздатності, у зв`язку з чим, договір позики є недійсним правочином. Представник відповідача - [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що на момент вчинення правочину він не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. При цьому, позивач визнав факт підписання договору позики і не повідомляв про будь-які факти примусу чи застосування фізичного або психічного насильства щодо нього в момент укладення угоди, а відтак - волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі. Вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки позивач підписав не тільки договір позики, а й засвідчив факт прийому-передачі грошових коштів, підписавши відповідний Акт. Крім того, позивач жодного разу не заявляв органам слідства про свою можливу неосудність та жодного разу не був звільнений від кримінальної відповідальності з підстав його неосудності. В момент укладення договору позики, позивач поводив себе адекватно, його поведінка жодних сумнівів у відповідача не викликала, а про свою можливу недієздатність останній заявив лише тоді, коли настав кінцевий строк виконання зобов`язань. У зв`язку з вищевикладеним, просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 17.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач надав в борг позивачу грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, які позивач зобов`язується повернути в цій самій валюті або в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на момент повернення грошей у строк до 17.04.2016 р., про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи. Як вбачається з Акту прийому-передачі грошових коштів від 17.03.2016, підписаного позивачем та відповідачем, [PERSON] передав, а [PERSON] отримав від [PERSON] суму в розмірі 20 000 доларів США. 16 квітня 2016 року між [PERSON] та адвокатом Дяченком В. В. було укладено договори № 16-04/2016 про надання юридичних послуг щодо представництва інтересів позивача. Згідно з довідкою № 750989 від 19.05.2016, виданою Київською міською наркологічною лікарнею «Соціотерапія» [PERSON] перебував на лікуванні в Київській міській наркологічній лікарні «Соціотерапія» у відділенні «Денний Стаціонар» з 27.04.2016 по 18.05.2016 в режимі денного стаціонару з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання каннабиноїдів. Вживання зі шкідливими наслідками. Відповідно до відповіді Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна психоневрологічна лікарня № 2» на адвокатський запит № 2 від 31.01.2017 [PERSON] , [INFO] знаходився на стаціонарному лікуванні в період з 27.11.1996 по 03.01.1997. В судовому засіданні 16 квітня 2018 року, в якості свідка було допитано мати позивача - [PERSON] , яка повідомила, що у її сина в дитинстві були психічні розлади пов`язані з черепно-мозковою травмою, у зв`язку з чим він проходив лікування у неврологів та психіатрів. Зазначила, що у 2016 році він вживав наркотичні засоби, через що був агресивний. Вказала, що у 2016 році він проходив лікування в «Соціотерапії». Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень статті 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення. За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2020 р. у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19). Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року (справа № 496/4851/14-ц, провадження № 61-7835сво19) відступив від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі у справі № 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18), підкресливши, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав та законних інтересів. Як роз`яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Відповідно до висновку судово-психіатричної експерта № 12 від 09.10.2018 [PERSON] на час укладення угоди 17.03.2016 виявляв ознаки органічного психічного розладу травматичного ґенезу у вигляді легкого когнітивного розладу та психічних і поведінкових розладів внаслідок залежності від каннабіноїдів в стані активної залежності з емоційно-вольовими розладами. На час укладання угоди 17.03.2016 року зазначені психічні розлади істотно впливали на здатність [PERSON] усвідомлювати свої дії та керувати ними. Крім того, в судовому засіданні 17.03.2021 було допитано експерта [PERSON] , який зазначив, що психічний стан [PERSON] істотно впливав на можливість в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто був частково позбавлений можливості розуміти значення своїх дій. Вимоги про визнання угоди недійсною з підстав ч.1 ст.225 ЦК України вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (Постанова Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 759/12420/15-ц). Однак, інших доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] під час укладання договору позики 17.03.2016 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, в матеріалах справи не міститься. Отже, висновком судово-психіатричного експерта № 12 від 09.10.2018 року не встановлено абсолютну неспроможність [PERSON] в момент укладення договору позики розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного в такому стані договору недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також ту обставину, що висновком експерта не встановлено абсолютну неспроможність позивача розуміти значення та керувати своїми діями під час укладення договору позики, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в задоволенні позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed