Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач у січні 2015 року звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача: · 157686, 00гр. боргу за договором позики; · 11 353, 32 гр. річних; · 34 235, 67 гр. інфляційних витрат; · 28 383, 30 гр. пені. В квітні 2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог і просить стягнути з відповідача: · 225 421, 00 гр. боргу за договором позики; · 18 212, 78 гр. річних; · 114 288, 4 4гр. інфляційних витрат; · 40 575, 78гр. пені. Посилається в позові на те, що 31 січня 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачу в борг 10 000 доларів США, про що відповідач видав йому власноручну розписку. Строк повернення боргу ними за договором був обумовлений 01.08.2012 року. Умовами договору було передбачено, що у випадку прострочення суми позики, відповідач сплачує пеню в розмірі 0,1% від частини суми позики. Виходячи з того, що в обумовлений договором строк відповідач борг не повернув, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та доповнив, що на протязі трьох років він неодноразово спілкувався з відповідачем з приводу повернення боргу, в тому числі під час знаходження спору в суді, останній постійно обіцяв повернути кошти, однак свої зобов'язання перед ним не виконує. Відповідач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував. В подальшому, після оголошеної в справі перерви, відповідач у судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.1 ст.1049 кодексу позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що 31.01.2012 року між сторонами був укладений Договір позики, за яким позивач передав відповідачу в борг 10 000, 00 дол. США, про що відповідачем була видана власноручна розписка. З укладеного між сторонами договору вбачається, що відповідач зобов'язався повернути борг до 01 серпня 2012 року. / а.с. 7 - 9/ Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що умови договору позики відповідачем у визначений договором строк не виконані, а тому вимоги позивача є обгрунтвоаними. Згідно ст. 625 ЦК України боржник , який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. З точки зору закону в разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач у судовому засіданні надав суду оригінал розписки відповідача про отримання грошових коштів, наявність якої у нього є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Звертаючись до суду позивач просить стягнути суму боргу в українській гривні в сумі 225 421,00гр. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» гідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день ухвалення рішення курс Національного банку України долара США до гривні становить 1 дол. США х 22, 11 грн. Виходячи з даної норми закону суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача на його користь суми боргу в гривні, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 221 100,00 гр./ 10 000,00 х 22,11 = 221 100,00 /. 3% річних, виходячи з курсу дол. США до української гривні станом на день ухвалення рішення складає 18 336, 16 гр. / 221 100, 00 х 3 х 1009 : 365 : 100 = 18 336, 16/. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Так, при укладенні договору сторони дійшли згоди щодо розміру пені, а саме 0,1% від простроченої суми боргу. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. ст. 629 та 638 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідач у судовому засіданні не спростовував, що договір був укладений за взаємною згодою сторін, відповідає домовленості сторін, викладеній в ньому, а тому має виконуватися сторонами. Виходячи з цього та розміру непогашеної суми боргу - 221 100, 00гр., пеня за умовами п.6.1 Договору, виходячи з курсу валют НБУ станом на день ухвалення рішення, становить 39 798, 00 гр. / 221 100,00 х 0,1 х 180 =39 798,00/. Відповідно до ч.1, 4 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, при зверненні до суду позивачем була сплачена сума судового збору, визначена п.п.1.п.2 ст.4 Закону України « Про судовий збір», виходячи з розміру позовних вимог, у сумі 2316, 58 гр. В квітні 2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог, однак доплату судового збору не провів. В п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2015 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті. Виходячи з цього та розміру задоволених вимог позивача, а саме 279 234, 16 гр., до сплати належало 2 792, 34 гр. судового збору. Сплачено позивачем при зверненні до суду 2 316, 58 гр. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 475, 76 гр. судового збору / 2 792, 34 - 2 316, 58 = 475, 76 /.

Outcome: partial