Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, зважаючи на наступне. 20.12.2007 р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № МL - 500/236/2007. За умовами зазначеного договору позивач отримала на споживчі цілі грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США. Строк повернення коштів - 20.12.2022 року, за користування кредитом встановлено - фіксований відсоток у розмірі 5,99% + FIDR. Забезпеченням виконання зобов`язань стала іпотека, згідно до іпотечного договору № РМL - 500-236-2007. 18.03.2011 р. між ПАТ 2ОТП Банк» та ТзОВ 2ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги б/н та договір про купівлю - продаж кредитного портфелю згідно якого банк передав ТзОВ 2ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитним договором укладеним з позивачем. позивач вважає наявними підстави для визнання зазначеного договору недійсним, а сам кредитний договір розірваним. Валютою зобов`язання за кредитним договором є іноземна валюта - долар США. ПАТ «ОТП Банк» на момент видачі кредитних коштів мав відповідну ліцензію НБУ, проте така ліцензія відсутня у ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», який не є фінансовою установою, що свідчить про порушеннямчинного законодавства України, зокрема ст. 1077 ЦК України, п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання» фінансових послуг». Отже положення ст.ст. 215,227 ЦК України дають підстави для визнання договору між юридичними особами недійсним. Крім того, передавши право вимоги до ТзОВ «ОТП Факторинг України», ПАТ «ОТП Банк» у 2015 р. повідомив позивача про відсутність відносин за кредитним договором № МL - 500/236/2007 від 2012.2007 р. Отже ПАТ «ОТП Банк» односторонньо відмовився від у повному обсязі від кредитного договору. Що є відповідно до ст. 651 ЦК України вважати договір розірваним. З огляду на наведене, представник позивача просить суд визнати договір купівлі - продажу кредитного портфелю б/н укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині, що стосується права вимоги за кредитом гр. [PERSON] недійсним без застосування наслідків недійсності правочинів, передбачених ст. 216 ЦК України; кредитний договір № МL - 500/236/2007 від 2012.2007 р., укладений між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» розірваним без застосування наслідків, передбачених ст. 653 ЦК України. 05.10.2016 р. у даній справі відкрито провадження, запропоновано відповідачам подати суду свої письмові заперечення та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються. За клопотаннями учасників процесу - представника позивача, представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розгляді справи оголошувались перерви, витребовувались докази. 05.06.2018 року у зв`язку із набранням чинності змін до ЦПК України в судовому засіданні за участі представника позивача було вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до положень ст.ст. 19,274 ЦПК України. У встановлений судом строк, представники відповідачів, будучи повідомленими належним чином, відзивів на позов не подали, подані заперечення на позов від 20.06.2018 р. не можуть братись до уваги, оскільки останні подані в порушення вимог ст. 178, 191 ЦПК України, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників процесу також не надходило. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що 20.12.2007 р. між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» , правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № МL - 500/236/2007, за умовами якого позивач отримала на споживчі цілі грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США строком до 20.12.2022 р. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, відповідно до ст. 509 ЦК України. Підстави заміни кредитора у зобов`язані визначені у ст. 512 ЦК України, зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Як свідчать матеріали справи, 18.03.2011 р. у зв`язку із укладанням договору купівлі - продажу кредитного портфелю № б/н від 18.03.2011 року між Фактором (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та Клієнтом 9ПАТ «ОТП Банк») між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступив новому кредитору ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги до позивача [PERSON] за кредитним договором № а № МL - 500/236/2007 від 20.12.2007 р. Представник позивача вважає, що зазначений договір має бути визнано недійсним, а кредитний договір розірваним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Підставою для визнання недійсним договору, укладеного між відповідачами, як зазначено у позові, є відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії на здійснення валютних операцій. З приводу доводів вказаних представником [PERSON] необхідно вказати наступне. Відповідно до положень ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» фінансовими вважаються, зокрема, послуги факторингу. Статтею 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинний на день укладення відповідачами спірного договору, визначалась , що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, в розумінні положень ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому за положеннями ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми, як зазначено у положеннях ст. 80 ЦПК України, є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, заявляючи про наявність підстав для визнання недійсним договору про уступку прав вимоги, представником не доведено обставини на які він посилається. Матеріали справи не містять доказів, які свідчать про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є фінансовою установою. Разом з тим, як вбачається з договору купівлі - продажу кредитного портфелю та спірного договору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» має статус фінансової установи за законодавством України та внесена до Державного реєстру фінансових установ України (реєстраційне свідоцтво № 241 від 03.12.2009 р. З іншого боку доказів відсутності у відповідача надавати відповідні послуги отримано не було. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, як це визначено ч. 6 ст. 81 ЦПК України. За результатами розгляду Приморським районним судом м. Одеси справи за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору недійсним 29.02.2016 р. ухвалено рішення яким відмовлено у задоволені заявлених вимог. При цьому судом зазначено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має та не потребує генеральної (індивідуальної) ліцензії, так як фінансове обслуговування, в тому числі і приймання платежів за кредитами здійснює АТ «ОТП Банк» на підставі відповідних договорів комісії. Також матеріали справи містять копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 р., яким задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № МL - 500/236/2007 від 20.12.207 р. у розмірі 11 479 011 грн.51 коп. у зв`язку із порушенням відповідачем умов договору та невиконанням зобов`язань та з огляду на укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору купівлі - продажу кредитного портфелю 18.03.2011 р. Дані рішення набрали законної сили після перегляду справ Апеляційним судом Одеської області за апеляційними відповідними скаргами та зважаючи на приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені судом обставини не потребують доказування. . За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення заявлених вимог в частині визнання недійсним вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі - продажу кредитного портфелю б/н укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині, що стосується права вимоги за кредитом гр. [PERSON] . Також відсутні підстави і для задоволення вимог представника [PERSON] і в частині розірвання кредитного договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим, відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України. Разом з тим суд не може покласти в основу рішення доводи представника позивача вказані у позові, оскільки ПАТ «ОТП Банк» скористався передбаченою законом можливістю передати право вимоги по зобов`язанню, що виникає з кредитного договору ТОВ «ОТП Факторинг України», і не свідчить про наявність підстав для застосування положень ч. 3 ст. 651 ЦК України. Розподіляючи судові витрати суд керується приписами ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed