Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позиція сторін у справі. У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] та за уточненими позовними вимогами просить суд: - встановити, що за життя [PERSON] , який помер [INFO] , належало на праві власності 17/25 частин житлового будинку [ADDRESS] ; - встановити тлумачення Заповіту від 26 квітня 2013 року, який склав [PERSON] , що долі 57/200 частини на ім`я [PERSON] та 43/100 частин на ім`я [PERSON] необхідно зрахувати з частки 17/25 яка фактично належала [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] на день смерті; - визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за заповітом на 96/500 частин житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 141,8 кв.м., житловою площею 69,3 кв.м., розташованої на земельній ділянці площею 947 кв.м. після смерті [PERSON] померлого [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за заповітом на 73/250 частин житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 141,8 кв.м., житловою площею 69,3 кв.м., розташованої на земельній ділянці площею 947 кв.м. після смерті [PERSON] померлого [INFO] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що за життя його дідові - [PERSON] належало 43/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 01.12.1988 року та 57/200 частин вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.12.1989 року. Своїм Заповітом від 26.04.2013 року дід позивача - [PERSON] заповів 57/200 частини будинку позивачу, 43/100 частин будинку - відповідачу [PERSON] . 18.03.1992 року році [PERSON] уклав з [PERSON] , яка є іншим співвласником будинку, Договір про встановлення порядку користування житловим будинком [ADDRESS] згідно з яким частка [PERSON] склала 17/25 частин, а частка [PERSON] - 8/25 частин. КП «Білгород-Дністровське БТІ» надало відомості, що [PERSON] дійсно належало 17/25 частин вказаного будинку. Така ж сама частка будинку зареєстрована на праві власності [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, позивач зазначає, що йому належить 57/200 частин від 17/25 часток будинку, що складає 96/500 частин будинку, а відповідачу належить 43/00 частин від 17/25 часток, що складає 73/250 частин будинку. Через розбіжності розмірів часток будинку в складеному Заповіті та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.09.2018 року державний нотаріус Першої одеської державної нотаріальної контори Садова Т.В. ухвалила постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 43/100 часток будинку [ADDRESS] . Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.09.2020 року залишено без руху позовну заяву та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 21.09.2020 року відкрито провадження по справі, визначено загальний порядок її розгляду та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2020 року розгляд справи відкладено на 09.12.2020 року у зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 09.12.2020 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. 04 лютого 2021 року представник позивача - адвокат Попов В.Б. надав до канцелярії суду заяву з проханням судове засідання призначене на 08.02.2021 року розглянути за його відсутністю, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщався. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 01.12.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Дороховою М.С., 43/100 частин житлового будинку [ADDRESS] перейшли у власність [PERSON] . 20.12.1989 року державний нотаріус Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Чухрай Т.Ю. видала на ім`я [PERSON] та [PERSON] Свідоцтво про на спадщину за законом після смерті їх матері [PERSON] на 57/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Отже, кожний спадкоємець отримав по 57/200 частин на вказаний будинок. 18.03.1992 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про встановлення порядку користування житловим будинком [ADDRESS] . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Вашило Т.С., реєстровий № 2-868 та зареєстрований в КП «Білгород-Дністровське БТІ». В подальшому, [PERSON] будувала прибудови до своєї частки будинку та на підставі акта вводу в експлуатацію реєструвала право власності. Позивачем до матеріалів позову надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що сформована 29.08.2020 року. За даними вказаної довідки, а саме з відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що співвласниками житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 141,8 кв.м., житловою площею 69,3 кв.м., є [PERSON] якому належить 17/25 часток та [PERSON] - 8/25 часток. Реєстрація права власності співвласників була здійснена 24.10.2008 року. При цьому, 17/50 частин будинку було зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі Договору дарування від 01.12.1988 року та 17/50 частин будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину 20.12.1989 року і Договір про встановлення порядку користування 18.03.1992 року. 26.04.2013 року [PERSON] склав Заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвою С.М., яким належні йому 43/100 часток житлового будинку [ADDRESS] заповів [PERSON] та 57/200 часток будинку заповів [PERSON] . Вказаний Заповіт чинний. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 07.08.2013 року, актовий запис № 578, місце смерті: м. Білгород-Дністровський. З матеріалів спадкової справи № 262/2018, що була відкрита на майно [PERSON] , вбачається, що 18.01.2014 року [PERSON] подав до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області заяву про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилась після смерті [PERSON] . В подальшому, відповідну заяву про прийняття спадщини подав і другий спадкоємець за заповітом [PERSON] . При зверненні до нотаріуса [PERSON] представив правовстановлюючий документ на спадкове майно, а саме договір купівлі-продажу 43/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений Білгород-Дністровською державною нотаріальною конторою 01.12.1988 року на ім`я [PERSON] . Натомість, згідно листа КП «Білгород-Дністровське БТІ» Одеської області від 11.04.2014 року за № 577 [PERSON] на підставі договору дарування від 01.12.1988 року та свідоцтва про право на спадщину від 20.12.1989 року, договору від 18.03.1992 року є власником 17/25 часток будинку [ADDRESS] . Тобто, при укладенні Договору про встановлення порядку користування будинком 18.03.1992 року були змінені частки співвласників - [PERSON] та [PERSON] , однак відповідний правовстановлюючий документ виданий не був, хоча реєстрація речового права відбулась, що вбачається з вищенаведеної Інформаційної довідки. При складанні в 2013 році Заповіту спадкодавець - [PERSON] представив нотаріусу свої правовстановлюючі документи які були в нього до встановлення порядку користування та відповідно містили старі відомості про розмір часток на будинок. Таким чином, доля померлого [PERSON] в правовстановлюючому документі не відповідає зареєстрованій в БТІ частці. Згідно з п.4.15 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. 10 вересня 2018 року державний нотаріус Першої одеської державної нотаріальної контори Садова Т.В. ухвалила постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 43/100 часток будинку [ADDRESS] , що належать померлому [INFO] [PERSON] у зв`язку з невідповідністю часток у праві власності за правовстановлюючими документами реєстрації часток в БТІ та відсутністю нового правовстановлюючого документа на перераховані частки в користуванні житловим будинком. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ст.. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Стаття 213 ЦК України: зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 335/9398/16-ц у постанові від 5 грудня 2018 року (касаційне провадження № 61-20484св18). Повертаючись до змісту Заповіту [PERSON] від 26.04.2013 року вбачається, що більшу частину належної йому частки будинку (43/100) він заповів відповідачу [PERSON] , отже саме йому переходить право на отримання більшої частини будинку тобто 43/100 від 17/25, що, за підрахунком адвоката [PERSON] , складає 73/250 часток. В той же час, позивачу спадкодавець заповів 57/200 частин свого майна, що становить 96/500 частин. Згідно з ст.. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Підсумовуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту належності [PERSON] саме 17/25 часток житлового будинку, тлумачення заповіту [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно саме у розмірі 96/500 часток житлового будинку [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на 73/250 частин житлового будинку, то суд не може задовольнити вказану вимогу, оскільки особа наділена правом самостійно реалізовувати свої цивільні права шляхом звернення до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів, інша особа не може розпоряджатись її правом без належних для цього підстав. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Стаття 5 ЦПК України: здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2). Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Згідно ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. Щодо судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в своєму позові [PERSON] не заявляє вимогу про стягнення судових витрат, у тому числі суму сплаченого ним судового збору (2600 грн.), суд не стягує їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial