Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач СПД [PERSON], звертаючись з позовом до [PERSON], просив подовжити на тих же умовах на новий строк термін дії Договору № 1-Л/01 від 25.04.2001 року про надання у користування з викупом частини нежитлового приміщення загальною площею 117,00 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], з підстав, що містить зміст позовної заяви. (Т. 1 а.с. 4-5) 08.06.2006 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом д СПД [PERSON], відповідно до якого просив стягнути з відповідача за незаконне користування приміщенням завдані збитки (неодержані доходи) за січень 2006 року в розмірі не сплаченої плати за приміщення 2 600,00 грн. та індексації - 236,60 грн. неправомірно отриманої плати за суборенду приміщення 5 150,00 грн. та штрафу в розмірі 390,00 грн. за несплату орендної плати за січень 2006 року, з підстав, що містить зміст зустрічної позовної заяви. (Т. 1 а.с. 65-66) 23.03.2010 року в судовому засіданні на підставі заяви позивача СПД [PERSON] ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Субєкта підприємницької діяльності [PERSON] до [PERSON], третя особа: КП «Компас», про продовження терміну дії договору оренди нежилого приміщення залишено без розгляду. (Т. 2 а.с. 119) Згідно останніх змін предмета позову від 17.04.2014 року позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та КП «Компас» просять суд зобов'язати відповідача припинити зловживати правом та виконати визнане відстрочене зобов'язання щодо оплати за користування приміщенням за 1-5 місяці 2006 року у місячний строк, та позивачі просять заборонити відповідачу підробляти підпис, використовувати підроблену «розписку» на 38 000,00 грн., бланки і печатку КП «Компас», зобов'язати відкликати з СВП «Київенерго» наказ № 2 від 03.01.2000 року, звіти та відомості КП «Компас» за 2003-2006 року з підробленою печаткою, лист від імені КП «Компас» до Головного управління контролю за благоустроєм. (Т. 3 а.с. ) Відповідно до частини першої ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта господарської діяльності, мають право звертатись до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Згідно положення частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав. Виходячи з предмету спору, позивачем КП «Компас» пред'явлено вимоги до Субєкта підприємницької діяльності [PERSON], що зумовлює виникнення між сторонами правовідносин, які пов'язані з здійсненням господарської діяльності суб'єктів господарювання. Враховуючи характер спірних правовідносин, також зважаючи на те, що за суб'єктним складом сторони процесу (позивач та відповідач) є юридичною особою та суб'єктом підприємницької діяльності, тому спір є господарсько-правовим, що зумовлює розгляд спору в порядку господарського судочинства. Згідно положення статті 16 Цивільного процесуального кодексу України, не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги КП «Компас» до відповідача Субєкта підприємницької діяльності [PERSON] про стягнення збитків та вчинення дій є безпідставними, оскільки заявлені вимоги мають вирішуватись у відповідності до вимог господарського процесуального законодавства України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з урахуванням внесених змін. Відповідач СПД [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, з підстав, що містять письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. (Т. 3 а.с. 21) Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень частин першої, третьої, сьомої ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямовані на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. (ч. 1-3 ст. 180 Господарського кодексу України). Відповідно до ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеними (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 25.04.2001 року між КП «Компас» та Приватним підприємцем [PERSON] було укладено договір №1-Л/01, відповідно до предмету договору Орендодатор (КП «Компас») передає Орендодавцю ( Приватному підприємцю [PERSON]) в користування, з викупом частини нежитлового приміщення площею 117,0 кв.м за адресою: [ADDRESS]. (Т. 1 а.с. 6) Позивач [PERSON], на час укладання зазначеного вище договору був директором КП «Компас», від імені якого укладено договір, даний факт не заперечено сторонами в судовому засіданні. Згідно п. 6.6 Договору, строк дії договору визначений сторонами - з 01.05.2001 року по 01.05.2006 року. Відповідно до акту прийому-передачі від 30 квітня 2001 року КП «Компас», в особі директора [PERSON], передало Приватному підприємцю [PERSON] приміщення площею 117 кв.м за адресою: [ADDRESS], на виконання умов договору №1-Л/01. (Т. 1 а.с. 7) Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, право власності на майно, яке має власник, може бути придбане іншою особою на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування та/або іншого договору про відчуження майна. 31.03.2004 року між Колективним підприємством «Компас» в особі директора [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдарований) укладено Договір дарування нежилих приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу 31.03.2004 року, та зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації те реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 08.04.2004 року, предметом якого є нежилі приміщення, розташовані в [ADDRESS], загальною площе 117,00 кв.м. (Т. 1 а.с. 8, 9) Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.05.2012 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2012 року залишено без змін, встановлено, що факт набуття позивачем [PERSON] права власності на нежитлове приміщення площею 117,0 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], не оспорюється сторонами в межах даного спору, що зумовлює набуття позивачем права володіння, користування та розпорядження належним йому на праві приватної власності майном, в той же час на момент відчуження майна був чинним Договір №1-Л/01 від 25 квітня 2001 року, який укладено між Колективним підприємством «Компас» та Субєктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON], з визначеним строком дії договору з 01.05.2001 року по 01.05.2006 року, тобто відповідно до умов договору відповідач СПД [PERSON] зобов'язувався сплачувати щомісячно Колективному підприємству «Компас» плату за приміщення в розмірі 2600,00 грн.. На час звернення до суду з вимогами щодо відшкодування за рахунок відповідача СПД [PERSON] не отриманних доходів від здачі нежитлового приміщення в оренду, позивачем не надано доказів, які мали підтвердити, що між Колективним підприємством «Компас» та СПД [PERSON] припинено договірні відносини та/або договір оренди пролонговано сторонами, що зумовлює вирішення питання про наявність чи відсутність заборгованості по оплаті за користування приміщенням, а враховуючи наявність між позивачем та Колективним підприємством «Компас» договору уступки права вимоги, позивачу було передано право, належне кредитору КП «Компас» на підставі зобов'язань, які виникли по договору оренди, в той же час право на відшкодування збитків, які виникли внаслідок завдання шкоди, може бути передано іншій особі по договору цесії. Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до відповідача СПД [PERSON] про стягнення не отриманих доходів власника від приміщення за листопад 2005 року, лютий 2006 року в розмірі несплаченої плати 5200,00 грн., оскільки позивачем не доведено факт виникнення цивільно-правової відповідальності відповідача за збитки, не визначено виду збитків та порядок обчислення їх розміру, а також не доведено наявність вини і протиправності дій відповідача та причинний зв'язок між ними, в той же час у відповідності до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. (Т. 3 а.с. 28-34, 35-36) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.06.2012 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.09.2012 року залишено без змін, встановлено, що Договір оренди від 25.04.2001 року не підлягає визнанню недійсним, оскільки з матеріалів справи чітко вбачається, що, уклавши спірний договір, приміщення було передано в користування [PERSON], а КП «Компас», будучи власником даного приміщення, отримувало орендну плату, що підтверджується актом звіряння рахунків від 01.02.2003 року. Крім того, цей факт встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 07.07.2004 року. (Т. 3 а.с. 22-25, 26-27) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.10.2012 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.06.2013 року залишено без змін, встановлено, що орендодавець КП «Компас», подарувавши 31.03.2004 року нежитлове приміщення, яке на той час перебувало в оренді у відповідача [PERSON], фізичній особі - [PERSON], не повідомляло орендатора [PERSON] про зміну власника, не пропонували переукласти договір оренди, розірвати договір оренди, не зверталося до суду з вимогою стягнення боргу за орендну плату; самостійно, без узгодження з орендатором [PERSON], не будучи власником орендованого приміщення, КП «Компас» отримувало від [PERSON] орендну плату на протязі 2004 року та 2006 року. Дані обставини також були досліджені та встановлені судовими рішеннями. Крім того, рішенням суду встановлено, що про перехід прав у зобов'язанні від власника нежилого приміщення КП «Компас» до фізичної особи позивача - [PERSON] відповідач - орендатор [PERSON] дізнався в грудні 2008 року. (Т. 3 а.с. 37-38, 39-40) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.11.2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.12.2013 року залишено без змін, та закрито провадження в частині вимог, встановлено відсутність підстав для задоволення вимоги позивача [PERSON] в частині розірвання договору № 1-Л/01 від 25 квітня 2001 року з 12.01.2004 року. (Т. 3 а.с. 41-44, 45-46) Пунктом 5 Прикінцевих положень Господарського кодексу України встановлюється, що правила цього Кодексу про відповідальність за порушення порядку здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань застосовується у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності цим Кодексом, тобто після 1 січня 2004 року, крім випадків, коли договором, укладеним до 1 січня 2004 року Положення Господарського кодексу України, щодо відповідальності за порушення, вчинені до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року, застосовуються якщо вони пом'якшують відповідальність за зазначені порушення. Відповідно до ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вичиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 514 Цивільного кодексу України) Як визначено у частині першій статі 517 Цивільного кодексу України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги про зобов'язання [PERSON] припинити зловживати правом та виконати визнане відстрочене зобов'язання щодо оплати за користування приміщенням за 1-5 місяці 2006 року у місячний строк, та позивач просить заборонити відповідачу підробляти підпис, використовувати підроблену «розписку» на 38 000,00 грн., бланки і печатку КП «Компас», зобов'язати відкликати з СВП «Київенерго» наказ № 2 від 03.01.2000 року, звіти та відомості КП «Компас» за 2003-2006 року з підробленою печаткою, лист від імені КП «Компас» до Головного управління контролю за благоустроєм. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та заперечення відповідача,

Outcome: dismissed