Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі також зареєстрований її колишній чоловік, якій років 20 тому добровільно залишив спірне житлове приміщення та виїхав за кордон. Зазначила, що відповідач з у квартирі без поважних причин не мешкає та не бере участі в її утриманні. Тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщення. В судовому засідання позивач позов підтримала. Пояснила, що відповідач залишив житло в 1993 чи 1994 році. Вона стала членом кооперативу під час шлюбу з відповідачем. Вони з відповідачем разом вселилися у квартиру та повністю сплатили паєнакопичення за квартиру під час шлюбного життя. Пояснила, що у шлюбі з відповідачем вона перебувала з 1989 року по лютий 1994 року, потім вони розірвали шлюб, але не припинили подружні стосунки, та відразу знову одружилися. 3-ї особи сповіщені про час та місце розгляду справи, але їх представники до суду не зявилися. Відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи, але до суду не зявився. На підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази подані сторонами, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом було встановлено, позивач є титульним власником кооперативної квартири №113 по вул. Героїв Крут (колишня вулиця Черепіна) будинок 76 в м. Суми. У вказаній квартирі також зареєстрований відповідач, якій є колишнім чоловіком позивача. Вказані обставини підтверджуються копіями свідоцтва (а.с. 10), довідкою з місця проживання (а.с.11), копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 7) та копією паспорту позивача з відміткою про реєстрацію шлюбу. (а.с. 9). З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що паєнакопичення за кооперативну квартиру № 113 було сплачено позивачем та відповідачем під час шлюбу. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є подругою позивача та мешкають в одному будинку. В цей будинок вони заселилася разом з позивачем десь навесні 1993 році. Позивач заселялася у квартиру разом зі своїм чоловіком - відповідачем. Відповідач не мешкає у квартирі більше 15 років. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» (якій втратив чинність в 2007 році та був чинним на час виникнення спірних правовідносин) - Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. З наведеного вбачається, що сторонами під час шлюбу та за рахунок спільних коштів було сплачено паєнакопичення в ЖБК «Культура-2» та їм була надана кооперативна квартира № 113. Право власності на вказану кооперативну квартиру була оформлена на відповідача, яка була членом кооперативу. Згідно зі ст. 22,28 КпШС України та ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільної сумісною власністю, а тому спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, незважаючи на те, що титульним власником цієї квартири є позивач. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. За наведених обставин суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Outcome: dismissed