Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач ТОВ «Експлуатаційна компанія» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 43682,20 грн. посилаючись на те, що відповідач не виконує свого зобов'язання по сплаті отриманих ним комунальних послуг в повному обсязі в результаті чого, у нього станом на 01.06.2017 року утворилася вищенаведена заборгованість яку позивач і просить стягнути з відповідача та також стягнути понесені ним судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував. Надав до суду заперечення проти позову, в якому зазначив, що 13.04.2005 року між ним та позивачем укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. У 2011 році позивач надіслав повідомлення про розірвання вказаного договору, а новий Договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території [PERSON] не підписував, в повному обсязі позивачем відповідні комунальні послуги відповідачу не надавалися, тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, оскільки позивач нараховує заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги з січня 2009 року, а з позовом до суду ТОВ «Експлуатаційна компанія» звернулось у червні 2017 році. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, ТОВ «Експлуатаційна компанія» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.04.2017 року №756/4860/17 у видачі судового наказу відмовлено у зв'язку з тим, що суд вбачає спір про право (т. 1 а.с. 8). Відповідач є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується Свідоцтвом про право власності, від 03.08.2005 року (т. 1 а.с. 16). Зазначена вище квартира складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 62,90кв.м, загальною площею 109,00кв.м. та знаходиться в будинку, який на підставі розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації №514 від 17.07.2009 року обслуговується позивачем та знаходиться на його балансі (т.1 а.с. 18-19). 13.04.2005 року між ТОВ «Експлуатаційна компанія» та [PERSON] укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, за умовами якого виконавець здійснює обслуговування будинку та прибудинкової території, надає житлово-комунальні послуги, передбачені умовами договору, в той час як споживач зобов'язався оплачувати такі послуги (т. 1 а.с. 9). У відповідності до п. 2.2.3 Договору споживач зобов'язаний не пізніше останнього дня поточного місяця вносити плату на рахунок виконавця. Внаслідок неналежного виконання зобов'язання по оплаті комунальних послуг вищевказаним договором станом на 01.06.2017 року заборгованість [PERSON] становить 43682,20 грн. Окрім того, 3% річних становить 829,00 грн., розмір інфляційних втрат становить 6034,34 грн. ( т.1 а.с. 10-15). Суд не бере до уваги заперечення відповідач про те, що відповідач не надавав тих послуг, у зв'язку із несплатою яких позивач і звернувся до суду, оскільки надані представником позивача докази, свідчать про те, що таки послуги дійсно надавалися та споживалися відповідачем (т.1 а.с. 149-247, т.2 а.с. 1-250, т.3 а.с. 1-124). Належних та допустимих доказів того, які б спростовували висновки суду, учасниками надано не було. Відповідно до ч. 1, 2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно п.3 ч.2 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором, форма та зміст (умови) якого затверджені постановою КМ України від 20.05.2009 року №529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». У правовому висновку Верховного Суду України у спорах про зобов'язання споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг зазначено, що відповідно до змісту статті 627 ЦК України свобода договорів не є безмежною і у випадках, передбачених актами цивільного законодавства, особа зобов'язана укласти відповідний договір. Такий випадок, зокрема, передбачено пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якого споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідач користувався послугами, які надавалися позивачем, суд не бере до уваги посилання відповідача про відсутність між сторонами договірних зобов'язань та обов'язку відповідача сплачувати за житлово-комунальні послугитипового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Статтею 629 ЦК України передбачено,що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У ч. 1 ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданих позивачем розрахунків заборгованості відповідача убачається, що за період з 01.01.2009 року по 01.06.2017 року відповідач має заборгованість у розмірі 43682,20 грн., 3% річних - 829,00 грн., та інфляційні втрати в розмірі 6034,34 грн. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У правовому висновку Верховного Суду України від 05.04.2017 року визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Перебіг позовної давності про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. У випадку встановлення умовами договору окремих самостійних зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, відповідно до розрахунку заборгованості, наданої позивачем, убачається, що строки позовної давності щодо заборгованості, нарахованої за період з січня 2009 року по червень 2014 року, сплили, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності. З розрахунку заборгованості убачається, що заборгованість відповідача по оплаті за житлово-комунальних послуг у період з липня 2014 року по травень 2017 року становить 17997,03 грн. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2014 року [PERSON] було сплачено заборгованість у розмірі 433,67 грн., а у травні 2015 року - у розмірі 600,00 грн. Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача за отримані житлово-комунальні послуги перед позивачем становить 16963,36 грн., інфляційні втрати - 6034,34 грн 3% річних - 829,00 грн. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. За змістом ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial