Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач у червні 2018 року звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення з нього аліментів на своє утримання як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання в розмірі 10 274,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду посилаючись на те, що відповідач не виконує свого батьківського обов'язку щодо утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, хоча має таку можливість, а позивач навчається в Університеті м. Ульм (Німеччина), та у зв'язку із навчанням самостійного доходу немає, а тому мати позивача [PERSON] вимушена надавати відповідні кошти, яких не вистачає, тому відповідач повинен сплачувати аліменти на час її навчання, оскільки він має таку змогу. У судове засідання позивач не з'явилась, представник позивача звернувся до суду із заявою, у якій просив розглядати справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлявся. Його представник звернувся із заявою про розгляд справи за його відсутності. Надав до суду заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки [PERSON] сплачує аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], своєї матері [PERSON] та є інвалідом 2 групи, тому він немає можливості сплачувати аліменти на повнолітню доньку, оскільки розмір його доходів складається із отриманої ним пенсії по інвалідності. Враховуючи заяви учасників про розгляд справи у їх відсутність, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності усіх учасників процесу. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи 05.02.1994 Суворовським відділом РАГС м. Одеси між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №117. Від зареєстрованого з [PERSON] шлюбу, у відповідача народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Із Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського РУЮ м. Одеси убачається, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.06.2003, про що зроблено відповідний актовий запис №307 (а.с. 6). У нотаріально посвідченій заяві від 25.06.2015 вказано, що батько [PERSON] та мати [PERSON] дали згоду на довгострокове самостійне перебування на період навчання у Федеративній Республіці Німеччина їхньої дочки, [PERSON]. Батьки зобов'язалися фінансувати поїздки до Федеративної Республіки Німеччина та покривати усі витрати, пов'язані із вищезазначеними поїздками (а.с. 95). Дана заява свідчить про те, що відповідач був обізнаний із тим, що позивач планує отримувати освіту саме у Федеративній Республіці Німеччина, на що дав свою згоду та узяв на себе зобов'язання, на рівні із матір'ю позивача покривати усі витрати, пов'язані із її навчанням. Відповідно до Свідоцтва про зарахування на навчання [PERSON] з 01.10.2016 є студенткою медичного факультету за напрямом доклінічна медицина Університету м. Ульм (Німеччина) денної форми навчання (а.с. 8-9). За проживання позивача у кімнаті в гуртожитку сплачуються грошові кошти в розмірі 257 євро, несуться витрати на медичну страховку, семестровий збір та оплату проїзду (а.с. 20-24). Обов'язковою умовою для отримання дозволу на перебування в Німеччині на початок кожного навчального року на блокованому рахунку в Дойче Банк повинні бути кошти у розмірі 8 040 євро, що підтверджується випискою по рахунку позивача (а.с. 13-16). Згідно наданих суду доказів, вказані вище кошти було надано матір'ю позивача. Позивач вказує, що вона потребує матеріальної допомоги у зв'язку із неможливістю самостійно отримувати дохід у зв'язку із навчанням, а відповідач має змогу надавати таку допомогу, оскільки фактично працевлаштований, працює кухарему м. Арад (Ізраїль) і його середньомісячний дохід складає близько 45 000 грн.. Крім цього зазначає, що питання про навчання позивача в Німеччині з відповідачем було погоджено, він дав свою згоду на це та зобов'язався нести відповідні витрати на період навчання позивача, чого свідомо не робить. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка, зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Суд враховує, що матеріали справи містять докази того, що лише мати позивача несе тягар утримання позивача на період її навчання. Доказів того, що відповідач надавав кошти позивачу, матеріали справи не містять, що свідчить про його самоусунення від виконання свого обов'язку по утриманню повнолітньої дитини, яка продовжує навчання і потребує матеріальної допомоги обох батьків. Матеріали справи містять докази того, що в період з 01.06.2017 по 23.05.2018 відповідач 11 разів перетинав державний кордон України (а.с. 94). Згідно наданих позивачем доказів, вартість одного перельоту відповідача становить в середньому 7744 грн. (а.с. 83), а вартість переїзду від м. Тель - Авів до місця роботи відповідача (м. Арад) становить близько 3300 грн.. Доказів на спростування таких тверджень, матеріали справи не містять. У відзиві на позовну заяву (а.с. 103 - 104) представник відповідача підтвердив той факт, що відповідач отримав робочу візу і на даний час проживає в Ізраїлі, як етнічний єврей, однак вказав, що утриманням самого відповідача опікується Ізріїльська організація «Сохнут». Доказів своїх тверджень, суду не надав. Доказів на спростування посилань позивача про працевлаштування відповідача в Ізраїлі та отримування ним заробітної плати, матеріали справи не містять, в той час, як позивач обґрунтовує свої посилання письмовими доказами (а.с.85 -94). Всі заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог зводяться до того, що він отримує незначну пенсію по інвалідності, іншого заробітку немає, має на утриманні двох осіб, тому не має змоги надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, а позивач має самостійний дохід і вона може утримувати себе самостійно. В той же час, відповідач не надає жодного доказу як на підтвердження своїх посилань про наявність у позивача доходу так і на спростування тверджень позивача, про отримання відповідачем заробітної плати в Ізраїлі. Доказів того, що відповідачем опікується Ізріїльська організація «Сохнут», матеріали справи не містять. Матеріали справи містять копію Пенсійного посвідчення [NUMBER], виданого 13.04.2010, відповідно до якого [PERSON] є інвалідом 2 групи загального захворювання (а.с. 110). Крім того, із Довідки ГУ ПФУ від 08.06.2018 убачається, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 166,85 грн. з вирахуванням аліментів щомісячно (а.с 113). На підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2001 з відповідача стягуються аліменти на утримання його матері в розмірі 1/4 його доходу (а.с.106 - 107). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва стягнуто з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі 1100 грн. щомісячно (а.с. 71). За таких обставин, суд не може погодитися із вимогами позивача про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки це може поставити відповідача у скрутне матеріальне становище, що не допускається. Разом із цим суд вважає, що посилання сторони відповідача на те, що позивач в змозі самостійно утримувати себе, оскільки має самостійний дохід, не знайшли свого підтвердження, а сукупність доказів, які містить матеріали справи свідчить про те, що відповідач, окрім пенсії отримує заробітну плату та має постійне місце роботи в Ізраїлі. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач має змогу надавати позивачу матеріальну допомогу на період її навчання, яку вона потребує. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1 200,00 грн. щомісячно, до закінчення [PERSON] навчання, але не пізніше, ніж до досягнення нею двадцяти трьох років, що часково буде відповідати потребам позивача та реальним фінансовим можливостям відповідача, і забезпечить баланс між правом повнолітньої дитини на утримання та обов'язку батька надавати таке утримання в межах його реального доходу. Оскільки позивач та відповідач в силу приписів Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору, то такі витрати підлягають віднесенню на рахунок держави. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного,

Outcome: partial