Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач у травні 2018 року звернувся у суд з позовом про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, покликаючись, що вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2008 року і від спільного подружнього життя мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Однак спільне життя у них не склалось, так як між ними немає взаєморозуміння, вони виявилися людьми з різними поглядами на життя, відповідачка страждає психічним захворюванням, у зв»язку з чим між ними виникали сварки та що з березня 2018 року вони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Вважає, що примирення між ними неможливе, оскільки їх шлюб не ґрунтується на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що суперечить його цінностям та інтересам у житті. За його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні не має. За наведеного, просить шлюб між ним та відповідачкою розірвати. Позивач судовому засіданні позивач позов підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково пояснив, що подружнє життя з відповідачкою не склалося, виникали сварки, з березня 2018 року вони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть та що він втратив до відповідачки хороші почуття і примирення між ними неможливе. Просить позов задовольнити. Представник відповідачки 20 грудня 2018 року в судовому засіданні позову не визнала та пояснила, що між відповідачкою та матір'ю позивача склалися неприязні стосунки, через що між сторонами часто виникали сварки і з березня 2018 року сторони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. В судове засідання 14 березня 2019 року відповідачка та її представник не з'явилися, проте подали заяву, в якій зазначили, що примирення між сторонами не відбулося та просять справу розглядати без їх участі, що суд вважає за можливе. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Ст. 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений один із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2008 року і від спільного подружнього життя мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] /а.с.6, 7, 8/. Судом беззаперечно встановлено, що між сторонами тривалий час не має взаєморозуміння, виникали сварки, з березня 2018 року вони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, сторони не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини. Суд намагався зберегти сім'ю сторін, в грудні 2018 року надавав їм термін для примирення, проте вони не помирилися і помиритися не бажають, так як втратили один до одного хороші почуття. Крім того, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Отже, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, оскільки вони не проживають разом і не підтримують сімейних відносин вже тривалий час, втратили один до одного хороші почуття і помиритися не бажають, а тому цей шлюб слід розірвати. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє повне ствердження, а тому підлягають до задоволення. На підставі ст.ст.12, 89, 264, 265 ЦПК України,

Outcome: approved