Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позиція позивача. 18 травня 2021 року ПАОП «Промінь» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати договір оренди землі №391 від 01.11.2006 року між ним та відповідачем укладеним. На обґрунтування позовних вимог позивач ПАОП «Промінь» заначило, що у власності відповідача [PERSON] знаходиться земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,22 га, кадастровий номер 6323381200:14:000:0043 згідно державного акту на землю від 22.08.2001 року серія ІІ-ХР №059994. Зі слів [PERSON] між ним та ПАОП «Промінь» в 2006 році був підписаний договір на передачу вказаної земельної ділянки в оренду терміном на 12 років і у зв`язку з тим, що він не мав наміру продовжувати оренду надалі з ПАОП «Промінь» після закінчення дії договору та він неодноразово звертався до ПАОП «Промінь» щодо повернення земельної ділянки, але ознайомившись з Договором №391 від 01.11.2006 року укладеним строком на 25 років він встановив, що вказаний договір він не підписував. При цьому, [PERSON] напевне знав, що він не підписував договір оренди земельної ділянки №391 від 01.11.2006 року, укладений між ПАОП «Промінь» та ним на його земельну ділянку розміром 5,22 га, тому що підписала договір в його присутності відома йому інша особа. Звертає увагу суду, що іншого договору, в тому числі і строком на 12 років між сторонами не укладалось про, що відомо відповідачу, оскільки із заявою про не продовження договору оренди земельної ділянки він звернувся до підприємства лише у 2021 році, а не у 2018 році. [PERSON] саме на підставі договору оренди земельної ділянки від 01.11.2006 року отримував оренду та підписував додаткові угоди до договору оренди земельної ділянки щодо збільшення орендної плати. Відповідно до договору оренди земельної ділянки №391 від 01.11.2021 року термін його дії 25 років з дня його реєстрації. Вказує на те, що підписання саме додаткових угод до основного договору оренди землі свідчить про визнання відповідачем основного договору оренди землі. Починаючи з 10.06.2013 року після підписання першої додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, відповідач з даного часу погоджувався з умовами договору оренди земельної ділянки №391, вчасно отримував орендну плату та не вчиняв ніяких дій щодо відновлення його порушених прав, що свідчить про те, що він погоджується з умовами договору №391. Враховуючи вище викладене підприємство вважає, що відповідач визнає договір оренди землі, а отже він є укладеним. Також вважає за необхідне застосувати у цій справі докрину заборони суперечливої поведінки, оскільки поведінка [PERSON] , який погоджувався з умовами договору оренди земельної ділянки від 01.11.2006 року №391, передав земельну ділянку, отримував оренду плату, підписував додаткові угоди до договору і ніяких дій щодо ініціювання розірвання договору не вчиняв, а в згодом подав позов про визнання договору оренди землі недійсним, хоча вимагає повернення земельної ділянки, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісною. Рух справи в суді. Ухвалою судді від 25.05.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою від 08.07.2021 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Тимошенко Д.В. 08.07.2021 року подав до суду відзив на позовну заяву в якому позов не визнав, вказує на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У власності відповідача знаходиться земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,19 га кадастровий номер 6323381200:14000:0043 згідно з державним актом на земельну ділянку від 22.08.2021 року серія ІІ-ХР №059994. Між відповідачем та позивачем в листопаді 2006 року був підписаний договір на передачу земельної ділянки в оренду терміном на 12 років. У зв`язку з тим, що відповідач не мав наміру продовжити оренду надалі з позивачем після закінчення дії договору відповідач неодноразово звертався до позивача про повернення земельної ділянки. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому заначено, що між відповідачем та позивачем укладено договір строком на 25 років, але будь-якого договору строком на 25 років відповідач не підписував. [PERSON] було подано позов про визнання даного договору недійсним та була проведена судово-почеркознавча експертиза. За результатами експертизи у справі №626/2173/19 викладеної у висновку експерта №28100 складеного 25.02.2020 спірний договір оренди землі №391 від 01.11.2006 року - [PERSON] не підписував та відповідно даний договір є неукладений, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним. При цьому за наявності для того підстав [PERSON] не позбавлений права заявляти вимогу про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права. Оскільки [PERSON] договір оренди землі №391 від 01.11.2006 року не підписував відповідно, істотних умов цього договору не погоджував. Крім того, відповідач не підписував додаткові угоди, зазначені позивачем. Доводи позивача про те, що поведінка позивача щодо отримання орендної плати свідчить про прийняття ним умов спірного договору, підлягають відхиленню, оскільки факт підписання [PERSON] договору оренди спростовано висновком судово-почеркознавчої експертизи, а отримання плати за фактичне користування земельною ділянкою не свідчить про дійсність укладання договору оренди на 25 років. Доводи, що при підписанні особою додаткових угод, до договору оренди щодо підвищення орендної плати підтверджуються й інші істотні умови договору, в тому числі і щодо строку його укладання на 25 років, нікчемність договору не спростовують, оскільки у додаткових угодах не заначено строк дії самого договору та по суті додаткова угода передбачає внесення відповідних змін до основного договору про оренду землі, який не укладений. Щодо посилання позивача застосування принципу заборони суперечливої поведінки, то необхідно заначити, що по-перше, відповідач ніяких додаткових угод не підписував, по-друге відповідач отримував плату за фактичне використання позивачем земельної ділянки, що не підтверджує факт укладання договору оренди земельної ділянки строком на 25 років. ПАОП «Промінь» тривалий час приховував екземпляр договору зі строком оренди на 25 років, та достеменно знали, що [PERSON] не підписував такий договір та не погоджувався надати земельну ділянку в оренду на 25 років. Від представника позивача ПАОП «Промінь» - адвоката Кадуна П.В. до суду надійшла письмова заява в якій він просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує на задоволенні позову наполягає. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Тимошенка Д.В. до суд надійшло письмове клопотання в якому просить розглядати справу за відсутності сторони відповідача, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне розглянути справу по суті в даному судовому засіданні, оскільки від представників сторін надійшли відповідні клопотання про розгляд справи за їх відсутності, у зв`язку із чим неявка учасників справи в даному випадку не перешкоджає розгляду справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Позиція суду. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом. В ході розгляду справи судом було встановлено, що відповідачу по справі належить на праві власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,1909 кадастровий номер 6323381200:14:000:0053, яка розташована на території Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської, у зв`язку із реформуванням органів місцевого самоврядування Красноградського району Харківської області на даний час на території Наталиської сільської ради Красноградського району Харківської області. З копії договору оренди земельної ділянки №391 від 01.11.2006 року вбачається, що між [PERSON] та ПАОП «Промінь» укладено договір оренди земельної ділянки, строком на 25 років, починаючи з дати його реєстрації. Договір зареєстрований 14.03.2007 року за №040769800024 у Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах». Відповідно до акту передачі-прийому земельних ділянок згідно з договором оренди від 01.11.2006 року земельна ділянка [PERSON] площею 5,19 га ріллі із земель Кобзівської сільської ради була передана орендарю ПАОП «Промінь» згідно з планом (схемою) розміщення земельної ділянки на місцевості. Позивач не заперечує договірних відносин з ПАОП «Промінь» щодо оренди його земельної ділянки, в той час зазначає, що договір оренди земельної ділянки він укладав на 12 років, а не на 25 років. У справі №626/2173/19 за позовом [PERSON] до Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» про визнання договору оренди землі недійсним за клопотанням [PERSON] була призначена почеркознавча експертиза у ХНДІСЕ М.С.Бокаріуса. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №28100 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 25.02.2020 року підписи від імені [PERSON] в: одному договорі оренди земельної ділянки № 391від 01.11.2006 року (а.с. 9-11), іншому примірнуку договору оренди земельної діялнки №391 від 01.11.2006 року, розташовані в графах «Орендодавець [PERSON] » виконані не [PERSON] , а іншою особою. Питання про виконання підписів від імені [PERSON] у додаткових угодах від 01.12.2016 року, від 01.12.2015 року, від 10.06.2013 року та від 01.12.2013 року про зміни до договору оренди земельної ділянки №391 від 01.11.2006 року не вирішувались, оскільки на вимогу експерта не надані оригінали досліджуваних додаткових угод. Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Судом встановлено, що висновок судово-почеркознавчої експертизи №28100 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 25.02.2020 року стосується предмета доказування, відповідає положенням статті 102 ЦПК України і підготовлений в рамках іншої цивільної справи. Таким чином, судом встановлено, що підпис у договорі оренди земельної ділянки №391 від 01.11.2006 позивачеві не належать, будь-яких доручень іншій особі з повноваженнями на підписання даного договору від його імені, він нікому не надавав і відповідачем не надано доказів щодо таких повноважень, але державна реєстрація договору відбулась. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12.12.2018 року зареєстровано право оренди земельної ділянки кадастровий номер 6323381200:14:000:0043, площею 5,1909 га за ПАОП «Промінь», підстава виникнення іншого речового права договір оренди землі №391 від 01.11.2006 року, додаткова угода від 10.06.2013 року, додаткова угода від 01.12.2013 року, додаткова угоду від 01.12.2015 року, додаткова угоду від 01.12.2016 року. Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд вважає наступне. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини та оцінка доказів, наданих сторонами. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно частини першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Згідно з частиною 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Законом, яким регулюються відносини пов`язані з орендою землі, є Закону України «Про оренду землі». Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. У пункті 8 постанова Пленуму ВСУ №09 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК 435-15 підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Матеріали справи свідчать про те, що позивач ПАОП «Промінь» звернувся з вимогою про визнання укладеним договір оренди земельної ділянки, який відповідач не підписував посилаючись на те, що відповідачем були підписані додаткові угоди до основного договору оренди, що свідчить про визнання відповідачем договору оренди від №391 від 01.11.2006 року, а також поведінка позивача свідчить про укладання вказаного договору, оскільки він протягом всього часу отримував орендну плату за користування земельною ділянкою. З даними висновками суд не погоджується оскільки спірний договір є неукладеним таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини, оскільки відповідач по справі не підписував договір оренди земельної ділянки №391 від 01.11.2006 року. Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 18.12.2020 року у справі №626/2173/19 в цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Приватного аграрно-орендного підприємства «Промінь» про визнання договору оренди землі недійсним було встановлено судом, що договір оренди землі №391 від 01.11.2006 підписаний не [PERSON] , а іншою особою, у зв`язку із чим договір оренди землі №391 від 01.11.2006 року між ПАОП «Промінь» та [PERSON] є неукладеним, але у задоволенні позову відмовлено з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним. При цьому [PERSON] було роз`яснено, що за наявності для того підстав позивач не позбавлений права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права (договору оренди). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Доводи позивача, що при підписанні відповідачем додаткових угод до договору оренди щодо підвищення орендної плати підтверджують й інші умови договору, в тому числі і щодо строку його укладання на 25 років, нікчемність договору не спростовують, оскільки у додаткових угодах не зазначено строк дії самого договору та по суті додаткові угоди передбачають внесення відповідних змін до основного договору про оренду землі, який не укладений. Щодо посилання позивача застосування принципу заборони суперечливої поведінки, то необхідно заначити, відповідач отримував плату за фактичне використання позивачем земельної ділянки, що не підтверджує факт укладання договору оренди земельної ділянки строком на 25 років. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що даний позов не підлягає задоволенню, оскільки не можна визнати правочин укладеним відносно правочину, який не відбувся, бо він є невчиненим. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed