Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач у грудні 2017 року звернувся до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовується тим, що 28.11.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір PLLEGK00000006, відповідно до умов якого позивач надав йому кредит у розмірі 17705 доларів США на термін до 28.11.2016 року. Для забезпечення виконання зобовязання за договором PLLEGK00000006 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки. У звязку з невиконанням умов кредитного договору склалася заборгованість. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтава від 06.07.2011 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON]Г, [PERSON] солідарно заборгованість 100 349,91 грн. за кредитним договором № PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року, яке залишилось невиконаним, тому банк продовжує здійснювати нарахування пені та відсотків, оскільки ухвалення рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, і не тягне за собою припинення договору. З урахуванням поданої уточненої позовної заяви, просить стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за період з 01.09.2010 по 12.01.2017 рр. у розмірі 14680,47 доларів США, що за курсом 27.11 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.01.2017 року складає 397987,54 грн. станом на 12.01.2017 року за кредитним договором № PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року, яка складається з: 12453,77 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом; 2226,70 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому вважає зазначений у кредитному договорі обов'язок сплачувати комісію несправедливою умовою договору та такою, що не відповідає вимогам справедливості і суперечить ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». \~ \~ \~ \~Просить визнати недійсним п.1.1 Кредитного договору № PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року в частині сплати [PERSON] винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Представник АТ КБ «Приватбанк» надав суду письмовий відзив на зустрічний позов, у якому зазначив, що твердження відповідача про несправедливі умови кредитування є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Доказів того, що відповідач не мав можливості прочитати договір перед його укладенням, суду не надано. Відповідач протягом тривалого часу належним чином виконував зобовязання за кредитним договором, що свідчить про згоду з вказаними умовами. Винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного договору та за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів у користування. Вважає, що п.п.1 договору в частині винагороди не суперечить нормам діючого законодавства. Окрім того, просив застосувати строк позовної давності, зазначивши, що кредитний договір укладений між банком та відповідачем 28.11.2006 року, тому саме з цієї дати позичальнику було відомо про порушення його прав та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який сплив 28.11.2009 року. Тоді як відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом в 2018 році, тобто із пропуском строку позовної давності. Просив відмовити у зустрічному позові та задовольнити позовні вимоги банку. \~ \~ \~ \~Представник [PERSON] проти позову заперечувала, надавши письмовий відзив на позов, у якому зазначила, що банком не були зараховані сплачені відповідачем відсотки у розмірі 574,66 дол. США. Банк повторно заявляє ті ж позовні вимоги, які ним були заявлені у 2010 році. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтава від 06.07.2011 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON]Г, [PERSON] солідарно заборгованість 100349,91 грн. за кредитним договором № PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Зазначила, що кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Окрім того, просила застосувати позовну давність. Вважає, що з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Строк позовної давності сплив 01.09.2013 року, проте позивач звернувся до суду з позовом 13.02.2017 року. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник позивача - АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Співвідповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не зявилися; попередньо представник надала заяву про розгляд справи без її участі та участі [PERSON], у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» просила відмовити, зустрічний позов підтримала. \~ \~ \~ \~Співвідповідач [PERSON] у судове засідання не зявився з невідомих суду причин. Дослідивши матеріали\~справи,\~суд вважає,\~що первісний\~та \~зустрічний позови задоволенню не підлягають за таких підстав. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме - заборгованості за відсотками та комісією, та визнання недійсним окремого пункту кредитного договору. Судом встановлено, що 28.11.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №PLLEGK00000006. Згідно з п. 1.1 кредитного договору №PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року визначено, що Банк зобовязується надати [PERSON], як Позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу Банку на строк з 28.11.2006 р. по 28.11.2016 р. включно, у вигляді проста кредитна лінія у розмірі 17 705,00 (сімнадцять тисяч сімсот пять) доларів США (далі - кредит») на наступні цілі: купівлю будинку у сумі 15905,00 дол. США, а також на сплату страхових платежів у сумі 1 800,00 дол. США. зі сплатою за користування Кредитом відсотків розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 28 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 243,94 дол. США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с.17-19). З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором №PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року, між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено договір поруки. Відповідно до п.1 договору поруки №PLLEGK00000006/01 від 28.11.2006 року, предметом договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] (боржник) зобовязань за кредитним договором від 28.11.2006 року №PLLEGK00000006 (а.с.20). Згідно з п.2 договору поруки №PLLEGK00000006/01 від 28.11.2006 року поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до п.4 договору поруки №PLLEGK00000006/01 від 28.11.2006 року у випадку невиконання боржником зобовязання за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники (а.с.20). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у листопаді 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON], [PERSON] солідарно заборгованості за кредитним договором №PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року. Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтава від 06.07.2011 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено в повному обсязі; стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість 100349,91 грн. за кредитним договором №PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокапітал 3000», [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» по 100 грн. з кожного; стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в рівних частках судові витрати в загальній сумі 1123,50 грн., а саме по 561,70 грн. (а.с.64-65). Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.04.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], УДМС України у Полтавській області, [PERSON], служби у справах дітей Полтавської РДА про звернення стягнення - задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLLEGК00000006 від 28.11.2006 року станом на 28.08.2012 року у сумі 16\~ 120,03 доларів США, що за курсом НБУ складає 128 847,40 гривень звернуто стягнення на будинок житловою площею 39,0 кв.м. в с. Розсошенці Полтавського району та області по вулиці Гоголя, 14, розташованого на земельній ділянці державного фонду та належить [PERSON] на праві власності згідно договору купівлі - продажу житлового будинку від 28.11.2006 року та є предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 28.11.2006 року, шляхом продажу ПАТ КБ «Приватбанк» згідно вимог діючого законодавства, з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі - продажу з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами Держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з початковою вартістю на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної субєктом оціночної діяльності - незалежним експертом. Виселено: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], які зареєстровані та фактично проживають в житловому будинку по вулиці Гоголя, 14 в с. Розсошенці Полтавського району та області зі зняттям з реєстраційного обліку в УДМС України у Полтавській області (а.с.66-68). Згідно зі ст.ст.11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) ст.530 ЦК України). Згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У звязку з невиконанням умов кредитного договору № PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року, за період з 01.09.2010 року по 12.01.2017 року позичальнику нарахована заборгованість в розмірі 14\~680,47 долар США, в т.ч.: 12453,77 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2226,70 долар США заборгованість по комісії за користуванням кредитом. Кредитний договір, укладений між сторонами у справі, передбачав обов'язок [PERSON] погашати кредит частинами протягом строку дії договору, тобто до 28 листопада 2016 року. При цьому згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов'язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. \~ \~ \~ \~Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред'явлення у листопаді 2010 року позову про стягнення заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов'язання. [PERSON] Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Таким чином, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що відсотки за користування кредитом підлягають стягненню за період з 01.09.2010 року по 29.10.2010 року в сумі 206,4 доларів США, та комісія за користування кредитом в розмірі 31,81 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.119-121). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності за зобов'язаннями врегульовано частиною 5 статті 261 ЦК України, згідно з якою за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. \~ \~ \~ \~Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред'явлення у листопаді 2010 року позову про стягнення заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов'язання. Цим самим банк як кредитор одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами, який слід рахувати з листопада 2010 року. Отже, змінивши строк виконання основного зобов'язання, банк був зобов'язаний пред'явити позов до боржника про стягнення заборгованості по кредиту протягом трьох років, починаючи з листопада 2010 року. З матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом в т.ч. відсотками, комісією у лютому 2017 року, тобто за межами строку позовної давності. За таких обставин у задоволенні вимог за первісним позовом про стягнення заборгованості слід відмовити. \~ \~ \~ \~ Зустрічний позов про визнання недійсним окремого пункту кредитного договору задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно п. 1.1 кредитного договору №PLLEGK00000006 від 28.11.2006\~року визначена сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору. Визначена кредитним договором сплата винагороди за надання фінансового інструменту є змінною величиною. Оскільки, позичальник сплачує визначені договором відсотки за користування кредитом, тому сплата додаткових платежів є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, в договорі не зазначено, які саме послуги надаються позивачу. Відповідно до умов кредитного договору, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з частинами першою, другою, пятою, сьомою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №\~168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення кредитного договору №PLLEGK00000006 від 28.11.2006 року, які містять умови в п. 1.1 щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту, що є підставою для визнання такого положення недійсним. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності за зобов'язаннями врегульовано частиною 5 статті 261 ЦК України, згідно з якою за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] своїм підписом підтвердив укладення договору, що, у свою чергу, свідчить про те, що з листопада 2006 року йому було відомо про вчинення цього правочину. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним окремого пункту кредитного договору у вересні 2018 року, тобто за межами строку позовної давності. \~ \~ \~ \~За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed