Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач у грудні 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. Позов обґрунтовано тим, що 05.09.2011 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №910.10347, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 83698,80 грн. на придбання автомобіля Daewoo Nexia, 2011 року випуску, номер кузову [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] та взяв на себе зобов'язання повернути наданий кредит у повному обсязі в строк до 05.09.2018 року зі сплатою 19,9% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань між позивачем та відповідачем 28.11.2011 року було укладено договір застави транспортного засобу Daewoo Nexia, 2011 року випуску, номер кузову [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], який належить відповідачу на праві власності. Через неналежне виконання умов договору у відповідача станом на 20.04.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 103053,80 грн., яка складається із: - заборгованість по основній сумі боргу - 56809,84 грн.; заборгованість по простроченому боргу - 15545,66 грн.; прострочені проценти - 29770,28 грн.; строкові проценти - 890,77 грн.; віндикаційні витрати - 37,25 грн. Отже, через неналежне виконання відповідачем зобов'язань забезпечених заставою, позивач набув право стягнути заборгованість та задовольнити свої вимоги за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом продажу предмету забезпечувального обтяження та укладання договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем від імені боржника, однак, через небажання відповідача передати предмет застави, позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на продаж предмету застави, що змусило останнього звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судове засідання 14.03.2016 року представник позивача не з'явився та подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 53). Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 46, 52), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.09.2011 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір №910.10347, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 83698,80 грн. на придбання автомобіля Daewoo Nexia, 2011 року випуску, номер кузову [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] та взяв на себе зобов'язання повернути наданий кредит у повному обсязі в строк до 05.09.2018 року зі сплатою 19,9% річних за користування кредитом (19-20). В забезпечення виконання кредитних зобов'язань між позивачем та відповідачем 28.11.2011 року було укладено договір застави транспортного засобу Daewoo Nexia, 2011 року випуску, номер кузову [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], який належить відповідачу на праві власності (а.с. 15-16). Через неналежне виконання умов договору у відповідача станом на 20.04.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 103053,80 грн., яка складається із: - заборгованість по основній сумі боргу - 56809,84 грн.; заборгованість по простроченому боргу - 15545,66 грн.; прострочені проценти - 29770,28 грн.; строкові проценти - 890,77 грн.; віндикаційні витрати - 37,25 грн. (а.с. 12-13 - розрахунок заборгованості). Відповідачу надсилалася письмова претензія-повідомлення (вимога) про необхідність погашення заборгованості, проте, заборгованість не була погашена. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Згідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється, за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 590 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач порушив умови договору, належним чином їх не виконує, передбачені договором платежі не вносить. Статтями 589, 590 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк/термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувала; спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині звернення стягнення заставленого майна в рахунок погашення заборгованості. Разом з тим, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Проте, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 100,00 грн. про які заявлено ту п. 3 прохальної частини позовної заяви. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1030,54 грн. сплачена позивачем згідно квитанції від (а.с. 30).

Outcome: approved