Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач у червні 2016 року (з урахуванням уточненої позовної заяви від 18 вересня 2017 року) звернувся до суду з такими позовними вимогами: - зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] ; - вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначив наступне. Позивач, як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину після смерті [PERSON] , внаслідок чого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа після смерті [PERSON] . Позивач посилається, що не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки в суді перебувають справи щодо спірної квартири, яка незаконно була відчужена на користь третіх осіб. Зокрема, зазначає, що 26 липня 2011 року був укладений договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, однак рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.09.2013 був визнаний недійсним. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 вищезазначене рішення було залишено без змін. Крім того, позивач зазначає, що 10.09.2012 та 22.04.2013 були укладені договори купівлі-продажу на спірну квартиру. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2015 скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] та постановою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 03.09.2015 вищезазначене рішення було змінено та визнано рішення про реєстрацію права власності протиправними. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] про витребування майна та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково. Витребувано від [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та зобов`язано передати дану квартиру [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.11.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 вищезазначене рішення було залишено без змін. [PERSON] вважає, що [PERSON] та [PERSON] не набули права власності на спірну квартиру, а тому в останніх відсутнє і право користування даною квартирою. Позивач наголошує, що незважаючи на те, що його права на нерухоме майно відновлені в судовому порядку, [PERSON] та [PERSON] відмовляються звільнити спірну квартиру, тим самим перешкоджають йому у здійсненні права власності. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. 06.06.2016 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла в провадження судді Солом`янського районного суду міста Києва Кізюн Л.І. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва Кізюн Л.І. від 09.06.2016 позовна заява [PERSON] була залишена без руху із наданням позивачеві строку на усунення недоліків позову. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва Кізюн Л.І. від 24.06.2016 позовна заява [PERSON] була повернута позивачеві. Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 12.09.2016 апеляційну скаргу [PERSON] - представника [PERSON] задоволено частково, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24.06.2016 скасовано, передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. 13.10.2016 протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду міста Києва Кізюн Л.І. Ухвалою суду від 31.10.2016 відкрито провадження в справі та призначено справу до розгляду. 18.09.2017 представником позивача - адвокатом Лошаковим Д.С. подано заяву про зміну предмету позову разом із позовною заявою. 28.08.2018 розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 1785 по даній справі призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. 28.08.2018 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла в провадження судді Солом`янського районного суду міста Києва Лазаренко В.В. 30.08.2018 до суду від представника позивача - адвоката Лошакова Д.С. надійшла заява про закриття провадження у справі. Відповідач наголошував, що відповідно до доданої до заяви копії інформаційної довідки з Державного реєстру ревучих прав на нерухоме майно від 30 серпня 2018 року № 1359700727 позивач не є власником квартири [ADDRESS] . 13.02.2019 розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 339 по даній справі призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. 13.02.2019 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла в провадження судді Солом`янського районного суду міста Києва Усатової І.А. 04.09.2019 представник позивача ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується підписом на відповідній заяві. У судове засідання 24 вересня 2019 року сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали. Розгляд справи був відкладений на 03 лютого 2020 року. Судове засідання 03 лютого 2020 року не відбулося через перебування судді на лікарняному. Розгляд справи був відкладений на 30 червня 2020 року. У судове засідання 30 червня 2020 всі особи, які беруть участь у справі не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали. Розгляд справи був відкладений на 26 листопада 2020 року. У судове засідання 26 листопада 2020 всі особи, які беруть участь у справі не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов такого висновку. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] про витребування майна та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково. Витребувано від [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та зобов`язано передати дану квартиру [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.11.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 вищезазначене рішення було залишено без змін. Суд касаційної інстанції в ухвалі встановив такі обставини. Квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23 липня 2008 року. [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] є її сином та на день її смерті був зареєстрований і мешкав з матір`ю за однією адресою: [ADDRESS] . 26 липня 2011 року між [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені [PERSON] (на підставі довіреності) - продавці, з однієї сторони, та [PERSON] - покупець, з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . 10 вересня 2012 року між [PERSON] - продавець, з однієї сторони, та [PERSON] - покупець, з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . 22 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , який діяв за себе та від імені [PERSON] , та [PERSON] 26 липня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зінченко Н.Л. Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України і призначено йому покарання відповідно до ст. 69 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі (т. 1, а. с. 241-246), відповідно до якого [PERSON] вчинив умисні дії, які виразилися у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого - [PERSON] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення вказаної норми застосовуються у випадку наявності прямого умислу на позбавлення особи (спадкодавця) життя та, коли протиправні дії щодо спадкодавця вчиняються з метою отримання спадщини, якщо ж мотиви позбавлення життя спадкодавця або будь-кого з його спадкоємців є іншими, то такі дії не можуть вважатися підставою для усунення спадкоємця від спадкування. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У той же час, під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що [PERSON] є власником 1/2 частини спірної квартири, яку отримав в порядку приватизації, право на спадкування після смерті своєї матері на іншу 1/2 частини з підстав, передбачених ч. 1 ст. 1224 ЦК України не втратив, на момент смерті спадкодавця був зареєстрований та мешкав разом з ним, із заявою про відмову від спадщини не звертався, є таким, що прийняв спадщину після смерті матері на 1/2 частини спірної квартири, тому правильно вважали, що [PERSON] має право на пред`явлення такого позову. Разом з тим, встановивши, що спірна квартира вибула з володіння позивача не з його волі, за відплатним договором, який в подальшому визнаний судом недійсним, враховуючи, що добросовісність набуття - це одна з обставин, що має значення для справи за позовом про витребування майна та підлягає доказуванню особою, яка вважає себе добросовісним набувачем, однак відповідачі на такі обставини не посилалася, доказів, які б вказували на добросовісність набуття не надали, а відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про витребування майна. За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що підстав для скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року немає. Таким чином, право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] підтверджено ухвалою суду касаційної інстанції. Виходячи з викладеного, суд не бере до уваги доводи представника відповідача, що позивач не є власником спірної квартири. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Матеріали справи не містять будь яких доказів про перешкоджання відповідачами у здійснені позивачем права користування квартирою, як і відсутні докази, що підтверджують неможливість користування позивачем вищезазначеною квартирою. Таким чином, всупереч вказаним положенням ст. 81 ЦПК України позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами факту перешкоджання з боку відповідачів у користуванні спірною квартирою та вселення до неї. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed