Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Костишин В.М. звернувся із позовними вимогами до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, відповідно до якого просить стягнути із відповідачки 172697,25 грн., як майно набуте без достатньої правової підстави, а також понесені судові витрати. В обґрунтування зазначених вимог представник позивача посилається на те, що за період з 17.07.2018 року по 13.06.2020 року [PERSON] за допомогою міжнародних платіжних систем «Money Gram» та «Western Union» переказав відповідачу грошові кошти на загальну суму 5150 євро, що еквівалентно станом на 02.06.2021 року 172697,25 грн. Зазначив, що зазначена сума коштів переведено відповідачу на підставі усною домовленості між позивачем, відповідачем та [PERSON] , який є сином дружини позивача - [PERSON] , відповідно до якої, позивач зобов`язувався надавати відповідачу матеріальну грошову допомогу на утримання її неповнолітніх дітей, а остання повинна не звертатись із позовом про стягнення аліментів до їх батька [PERSON] .. Підставою для таких домовленостей було те, що шлюбі відносини між відповідачем та [PERSON] припинились, а тому з метою утримання їх неповнолітніх дітей суму коштів на їх утримання перераховував позивач. Крім цього, позивач передавав відповідачу продукти харчування та одяг. Тернопільським міськрайонним судом 06.11.2018 року було винесено рішення про стягнення аліментів із [PERSON] на утримання його неповнолітніх дітей, після чого відповідач звернулась до органів державної виконавчої служби із метою його примусового виконання. Вимоги представник позивача мотивує посиланням на норми матеріального права, а саме: ст.1212, ч.1 ст.1215 ЦК України. Позивач б не здійснював пересилання коштів відповідачу, знаючи, що вона на підставі судового рішення звернеться до виконавчої служби для стягнення із [PERSON] аліментів на утримання його неповнолітніх дітей. Відповідач регулярно, протягом значного періоду отримувала грошові кошти від позивача, не повідомивши його, що звернулась до органів державної виконавчої служби про стягнення аліментів, відтак порушивши домовленості із ним. Таким чином, вважає, що дії відповідача є недобросовісними, а тому існують усі підстави для стягнення отриманих нею від позивача коштів, оскільки такі є безпідставно набуті. Враховуючи наведене, просить стягнути із відповідача 172697,25 грн., як безпідставно набутих коштів, а також судові витрати у розмірі 53526,98 грн. Представник відповідача [PERSON] адвокат Тришак О.Г. подав відзив на позов відповідно до якого зазначив, що 13.04.2005 року між відповідачем та [PERSON] було укладено шлюб у якому народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З листопада 2017 року між відповідачкою та [PERSON] припинились шлюбні стосунки, останній самоусунувся від утримання своїх неповнолітніх дітей. Їх неповнолітні діти перебували на утриманні відповідача. [PERSON] , яка є бабусею вказаних неповнолітніх дітей запропонувала відповідачу передавати кошти на їх утримання, оскільки її син [PERSON] матеріальної допомоги не надавав. Відповідач заперечує про існування домовленостей із позивачем стосовно обов`язку її не подавати позов до [PERSON] , а також до органів виконавчої служби про стягнення із нього аліментів. Також, заперечила існування домовленостей з позивачем, що спірна сума грошових коштів є платежами у рахунок сплати аліментів [PERSON] на утримання його неповнолітніх дітей. Зазначена сума коштів була фінансовою допомогою [PERSON] , яку остання вирішила добровільно надавати їй на утримання своїх онуків. Восени 2018 року, відповідач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, який було задоволено. В подальшому, з метою виконання судового рішення, [PERSON] звернулась із виконавчим листом до Тернопільського районного відділу ДВС. Вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача про недобросовісність відповідача, оскільки кожна особа вправі звернутись до суду для захисту своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав і таке звернення не можу вважатись недобросовісною поведінкою особи. Крім цього, вважає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували про існування домовленості зазначеного характеру між сторонами у справі та яку відповідач на підставі тверджень позивача не дотрималась. Також зазначив, що частиною 1 статті 1215 ЦПК України передбачено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті інші грошові суми, надані фізичній особі, як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку та недобросовісності набувача. Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування рахунковою помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Відтак, вважає, що спірна сума грошових коштів, які було надано відповідачу для її існування, не підлягають поверненню, відтак, слід відмовити у задоволенні вимог позивача. Крім цього, зазначив, що заявлені позивачем судові витрати пов`язані із наданням правничої допомоги в розмірі 50 000 грн. є необґрунтованими та неспівмірними із складністю справи та виконаним адвокатом роботами, а відтак, підлягають зменшенню у випадку задоволення позову. Враховуючи наведене, просить у задоволенні возову відмовити у повному обсязі. Представник позивача відповіді на відзив не подавав. Ухвалою від 09 червня 2021 року у даній справі відкрито провадження та у зв`язку із малозначністю справи постановлено її розгляд у порядку спрощеного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Костишин В.М. позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні відносно задоволення позовних вимог заперечили, зазначивши що факти наведені представником позивача у позові не відповідають дійсності, кошти отримані відповідачем грошовими переказами було здійснено з метою надання допомоги їй та неповнолітнім дітям, як засобу для існування. [PERSON] заперечила існування домовленостей із позивачем про те, що вона не буде звертатись до суду чи органів виконавчої служби про стягнення аліментів із батька її неповнолітніх дітей [PERSON] . У позові просить відмовити. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив. У період з липня 2018 року по червень 2020 роки, [PERSON] , за допомогою міжнародних платіжних систем « Money Gram » та « Western Union » здійснював грошові перекази на ім`я [PERSON] в таких сумах : -17 липня 2018 року - 700 євро; - 16.08.2018 року - 400 євро; -18.09.2018 року - 250 євро; -14.11.2018 року - 100 євро; -17.04.2019 року - 400 євро; -06.05.2019 року - 600 євро; -19.07.2019 року - 250 євро; -26.08.2019 року - 200 євро; -08.08.2019 року - 200 євро; -17.09.2019 року - 250 євро; -18.10.2019 року - 250 євро; -03.12.2019 року - 300 євро; -27.01.2020 року - 200 євро; -05.03.2020 року -200 євро; 14.04.2020 року - 200 євро; -25.05.2020 року - 200 євро; -13.06.2020 року - 200 євро, а всього на суму 5150 євро, що еквівалентно 172697,25 грн. за курсом НБ України станом на 02.06.2021 року. Будучи допитаним у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю колишнього чоловіка відповідача [PERSON] . Позивач є її чоловіком з яким вона проживає в республіці Італія. Після розірвання шлюбу, між відповідачем та її сином [PERSON] вона із позивачем вирішила надавати допомогу відповідачу на утримання неповнолітніх дітей, оскільки остання працювала технічним працівником та отримувала незначні доходи. За період з липня 2018 року по червень 2020 року відповідачу було перераховано через систему міжнародних переказів коштів близько 5000 євро. Зазначений вид допомоги спрямовувався на утримання її онуків - неповнолітніх дітей [PERSON] . Підтвердила, що з відповідачкою була усна домовленість про те, що вона, отримуючи спірні кошти від позивача, не буде звертатись із вимогою про стягнення аліментів із її сина [PERSON] на утримання його неповнолітніх дітей. Будучи допитаним у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що за період з липня 2018 року по червень 2020 року позивачем, який є чоловіком його матері [PERSON] перераховувались кошти на утримання своїх неповнолітніх дітей. Про домовленості позивача із відповідачем про перерахування коштів на утримання дітей та зобов`язання відповідача не звертатись із вимогами про стягнення із нього аліментів на них, йому стало відомо від своєї матері, однак при цьому, він присутній не був. Підтвердив, що коштів на утримання своїх дітей у вказаний період не надавав. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06.05.1987 року органом РАЦС, матір`ю [PERSON] є [PERSON] (на даний час [PERSON] ). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.11.2018 року у справі №607/14231/18 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів позов задоволено частково. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13 квітня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис №03. Ухвалено стягувати із [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] , дочки - [PERSON] , [INFO] та дочки - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25 липня 2018 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Відповідач [PERSON] 15.07.2019 року звернулась із заявою до районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про примусове виконання виконавчого листа від 06.11.2018 року, виданого на виконання означеного судового рішення про стягнення аліментів. Як вбачається із довідки про доходи [PERSON] , виданої відділом освіти виконавчого комітету Великогаївської сільської ради, остання працює на посаді прибиральниці у зазначеному відділі освіти та її дохід за період із січня 2018 року по липень 2020 року склав 102 887,57, тобто в середньому по 3 318,95 грн. в місяць. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Відповідно до ч.1 статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1)Заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі, як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2)Інше майно, якщо це встановлено законом. Тлумачення зазначеної правової норми свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Аналогічний висновок зробив й Верховний Суд України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-91цс14. Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд, проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів не підлягають до задоволення. Відмовляючи у позові, суд зазначає, що як вбачається із тверджень самого позивача, наведених ним у позовній заяві, а також свідків [PERSON] , [PERSON] спірна сума грошових коштів була перерахована позивачем [PERSON] у якості надання допомоги неповнолітнім дітям відповідача, як засобу для їх існування. Судом також встановлено, що у період часу перерахування спірних сум, [PERSON] отримувала незначні доходи, у розмірі 3 318,95 грн. в місяць, працюючи технічним працівником, що підтверджено довідкою про доходи [PERSON] , виданої відділом освіти виконавчого комітету Великогаївської сільської ради, яких не вистачало їй для утримання трьох неповнолітніх дітей, батько яких самоусунувся від їх утримання. При цьому, суд, як на підставу повернення спірної суми коштів зазначену позивачем, не бере до уваги те, що з боку відповідача мала місце не добросовісна поведінка, оскільки доказів, які б підтверджували зазначену обставину суду не надано. Не може свідчити, на думку суду, про недобросовісність поведінки звернення відповідача із позовом до суду про стягнення аліментів та пред`явлення нею до органу державної виконавчої служби виконавчого листа, виданого на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.11.2018 року у справі №607/14231/18, яким було стягнуто аліменти із [PERSON] в користь [PERSON] аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] , дочки - [PERSON] , [INFO] та дочки - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Адже, в силу вимог ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що у свою чергу не було забезпечено [PERSON] .. Також, не надано суду доказів, що спірну суму коштів відповідач використовувала не за призначенням. Відтак, твердження позивача із цього приводу, суд не бере до уваги. Також, суд, відмовляючи у задоволенні позову звертає увагу, що у випадку існування спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Виходячи з вище наведеного,

Outcome: dismissed