Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Позиція сторін у справі У червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 29 грудня 2017 року між сторонами укладено договір позики, на підтвердження якого [PERSON] власноруч написано розписку про отримання від [PERSON] у борг 35 000, 00 дол. США, які вона зобов`язалась повернути до 29 серпня 2018 року та сплачувати 2 % щомісячно від суми позики. У встановлений договорами строк позику не повернуто, внаслідок чого утворилась заборгованість. В судове засідання позивач не з`явився, до суду подав заяву про вирішення справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відзив на позов не надходив. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду у загальному порядку та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 29 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, про що останньою складено власноруч написану розписку, відповідно до якої позичальник отримала у борг 35 000, 00 дол. США і зобов`язалася повернути борг до 29 серпня 2018 року, а також сплачувати 2 % від суми заборгованості. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позичальник взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконує, а тому заборгованість має бути стягнута з неї в судовому порядку з метою захисту порушеного права позивача. Згідно з розрахунком сторони позивача, сума заборгованості [PERSON] становить 47 389, 93 дол. США, та складається з: 35 000, 00 дол. США основного боргу; проценти за договором (2%) за період з 01 січня 2018 року по 21 червня 2019 року у розмірі 12 389, 93 дол. США. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) виклала правовий висновок, згідно з яким, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні. Щодо розподілу судових витрат За правилами частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору у розмірі 9 605, 00 грн.

Outcome: approved