Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач у травні 2013 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про поділ майна в натурі, припинення права власності на майно. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.12.2008 року за [PERSON] визнано право власності на 7/18 частини будинку [ADDRESS]. Співвласниками згаданого будинку є також відповідач [PERSON], якій належить 7/18 частини домоволодіння, а також відповідач [PERSON], якому належить 4/18 частини будинку. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.03.2009 року, рішення Святошинського районного суду м. Києва в цій частині залишено без змін. Право власності позивача на 7/18 частини домоволодіння підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.02.2013 року. На протязі кількох років досягнути домовленості з відповідачами про порядок володіння та користування спільним майном сторонам не вдається, що змусило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В процесі розгляду справи у суді, позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги. На підставі доповідної записки судді Кохановської З.С. від 30.05.2014 року про закінчення повноважень на посаді судді у зв'язку з досягненням 65 річного віку, зазначену справу перерозподілено відповідно до ст. 11-1 ЦПК України (а.с. 226). 31.07.2014 року до суду надійшла чергова уточнена позовна заява позивача, в якій останній просив суд ухвалити рішення яким: 1) виділити позивачу житлову кімнату 1-5 площею 23,4 кв.м., вартістю 23 043,00 грн., житлову кімнату 1-6 площею 11,8 кв.м., вартістю 10726,00 грн., коридор 1-7 площею 10,1 кв.м., вартістю 9180, 00 грн., ванну 1-8 площею 4,3 кв.м., вартістю 3908 грн., вбиральню 1-9 площею 1,5 кв.м., вартістю 1365,00 грн, загальною площею 51,1 кв.м., загальною вартістю 48222,00 грн., що відповідає 7/18 частині у спільній частковій власності будинку [ADDRESS]. 2) Виділити [PERSON] та [PERSON] коридор 1-1 площею 13 кв.м., вартістю 14363,00 грн., кухню 1-2 площею 8,5 кв.м. вартістю 8894,00 грн. коридор 1-3 площею 6,6 кв.м., вартістю 5999,00 грн., житлову кімнату 1-4 алощею 12,1 кв.м. вартістю 11915,00 грн., сходову клітку 1-10 площею 13,5 кв.м. вартістю 7001,00 грн., житлову кімнату 1-11площею 18,9 кв.м. вартістю 9803,00 грн., службову кімнату 1-12 площею 1,5 кв.м. вартістю 2645,00 грн., житлову кімнату 1-13 площею 14,1 кв.м. вартістю 7313,00 грн. загальною площею 91,8 кв.м. вартістю 67933,00 грн., погріб вартістю 3894,00 грн., ганок цегляний вартістю 656,00 грн. ганок з/бетонний вартістю 598,00 грн., балкон вартістю 648,00 грн., сарай «б» вартістю 19379 грн., 11/18 споруд вартістю 2996,00 грн., загальною вартістю 28 178,00 грн., що відповідає 11/18 частинам у спільній частковій власності будинку [ADDRESS]. 3) Припинити право власності [PERSON]. та [PERSON] на житлову кімнату 1-5 площею 23,4 кв.м., вартістю 23043,00 грн., житлову кімнату 1-6 площею 11,8 кв.м. вартістю 10726,00 грн., коридор 1-7 площею 10,1 кв.м., вартістю 9180,00 грн., ванну 1-8 площею 4,3 кв.м., вартістю 3908,00 грн. вбиральню 1-9 площею 1,5 кв.м. вартістю 1365,00 грн., загальною площею 51,1 кв.м., загальною вартістю 48222,00 грн. в спільній частковій власності будинку [ADDRESS]. 4) Стягнути з [PERSON] 2040,00 грн. та з [PERSON] 5609,03 грн. на користь позивача - компенсації за надлишкову частку вартості домоволодіння, а також 3261,00 грн. судових витрат (а.с. 239-242). У судовому засіданні 18.09.2014 року позивач [PERSON] та її представники: [PERSON] та [PERSON] позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених в уточненій позовній заяві (а.с. 239-242). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 18.09.2014 року заперечував щодо позову, зазначивши, що ані він, ані відповідач [PERSON] до теперішнього часу не зареєстрували у встановленому законом порядку свої частки у спільній частковій власності за рішенням суду, відтак вони не можуть бути належними відповідачами по справі. Окрім того, відповідач зазначив, що конфлікт між сторонами з приводу проживання і користування спірним будинком триває вже не один рік, і останній готовий викупити частки інших співвласників домоволодіння, однак згоди на це сторони не можуть досягнути, про що зазначено відповідачем у своїх письмових запереченнях (а.с. 148-150; 191-193). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причину неприбуття суд не повідомляла та подала до суду письмові заперечення проти позову (а.с. 145-147; 188-190). Представник третьої особи: Святошинської районної в м. Києві Державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неприбуття суд не повідомляв. Суд, заслухавши осіб, які брали участь у справі, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.12.2008 року (справа №2-1115/2008) визнано за [PERSON] право власності на 7/18 частини будинку [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 7/18 частини будинку [ADDRESS]; визнано частково недійсним заповіт на ім'я [PERSON], складеного [PERSON] та посвідчений 05.04.2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 19.12.2002 року Дванадцятою Київською Державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] (а.с. 9-14). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.03.2009 року (справа №22-2171/09) рішення суду першої інстанції у зазначеній вище частині залишено без змін (а.с. 15-19). Відповідно до абз. 2 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 7/18 частини житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 54). У судовому засіданні встановлено, та не заперечувалось відповідачем - [PERSON], що інша 11/18 частина спірного об'єкта спільної часткової власності за відповідачами у встановленому законом порядку не зареєстрована. Позивачем до матеріалів справи додано висновок № 57/47/09 від 12.06.2009 року експертного будівельно-технічного дослідження про можливий поділ спірного будинку між власниками, а також земельної ділянки (а.с. 20-38). Окрім того, в матеріалах справи міститься висновок №1582/11-15/609/610/12-43 судової будівельно-технічної експертизи КНІСЕ від 31.01.2012 року відповідно до якого, виділити позивачу частку 7/18 у спірному будинку неможливо без внесення конструктивних змін в конструкцію будівлі та істотного переобладнання інженерних мереж (а.с. 159-168). Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Однак надання у володіння власникові майна його частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним у відповідності до ч.2 ст. 183 цього Кодексу. Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від інших співвласників матеріальної компенсації вартості його частки. Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України, а припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників регулюється положеннями ст. 365 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Так, у висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 р. у п.6 зазначено, що аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, то він може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників і технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно до своєї частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), передає співвласнику частку житлового будинку та нежитлових приміщень, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану житлового будинку, перетворення в результаті переобладнання житлових приміщень на нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як жилі через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію й зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 р. у справі №6 -12цс13). У висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2012 р. зазначено, що частиною 1 ст. 365 ЦК передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, зокрема: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1- 3 ч. 1 ст. 365 ЦК за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81цс11). Відповідно до положень ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частина перша ст. 365 ЦК України визначає підстави, лише за наявності яких суд може задовольнити позов співвласників про припинення права на частку одного з них. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки спосіб, у який просить позивач виділити йому у користування в спірному будинку житлові та інші приміщення та припинення права власності відповідачів на ці спірні приміщення у житловому будинку шляхом стягнення з них грошової компенсації, суперечить чинному законодавству та порушує права відповідачів на їх частку у спільній частковій власності, що завдасть істотної шкоди інтересам співвласників вцілому. Окрім того, право власності на 11/18 частини у спільній частковій власності будинку [ADDRESS] станом на час розгляду справи у суді за відповідачами не зареєстровано, відтак останні жодним чином не порушують прав позивача на спірне домоволодіння, оскільки не є належними відповідачами по справі. Посилання позивача на конфліктні ситуації, які регулярно виникають з приводу користування будинком, суд, в розрізі даного спору, не може врахувати як підставу для вирішення спору про виділ майна в натурі, припинення права власності на майно та стягнення грошової компенсації, оскільки ці питання вирішуються в установленому законом порядку. Також не є можливим визначення між сторонами порядку користування жилим будинком [ADDRESS], враховуючи те, що виділити позивачу частку 7/18 у спірному будинку неможливо без внесення конструктивних змін в конструкцію будівлі та істотного переобладнання інженерних мереж. Враховуючи також, що таке переобладнання завдасть істотної шкоди самій будівлі в цілому. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed