Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що рішенням Сумського апеляційного суду від 14 січня 2020 року стягнуто з ТОВ «Метангазавто» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати з жовтня 2018 року по квітень 2019 року у сумі 314,75 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.04.2019 року по 19.07.2019 року у сумі 16810,29 грн. Однак статочний розрахунок проведений 24 вересня 2019 року. Тому просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену частину середнього заробітку з 20 липня 2019 року по 24 вересня 2019 року в сумі 12274,18 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав. Представник відповідача проти позову заперечив, просив застосувати строк позовної давності. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2020 року скасовано заочне рішення у справі та призначено до розгляду на 12 жовтня 2020 року. 12 жовтня 2020 року відкладено розгляд справи до 27 листопада 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Постановою Сумського апеляційного суду від 14 січня 2020 року у справі №591/2717/19 року заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 4 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Метангазавто» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати з жовтня 2018 року по квітень 2019 року у сумі 314 грн. 75 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.04.2019 року по 19.07.2019 року у сумі 16810 грн. 29 коп. та моральну шкоду у сумі 1000,00 грн, з подальшим відрахуванням усіх необхідних платежів та зборів (а.с.7-9). З тексту постанови вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 24 вересня 2019 року. Постановою Сумського апеляційного суду встановлено розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] - 266 грн.83 коп. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Відповідач просить застосувати строк позовної давності. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями117,237-1 КЗпП України за статтею 47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей116,117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум,фактично з ним розрахувався. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 446/509/16-ц, у постанові від 09 квітня 2020 року у справі №295/4116/18, в постанові від 20 травня 2020 року у справі 750/5365/18. Повний розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено 24 вересня 2019 року. Перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в даному випадку почався з 25 вересня 2019 року (з наступного дня після виплати заборгованості із заробітної плати) та сплив через три місяці - 25 грудня 2019 року. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду 20 лютого 2020 року, тобто із пропуском строку, визначеного статтею 233 КЗпП України. Суд вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки він не міг звернутися з даним позовом до вирішення по суті попередньої справи, оскільки розгляд першої справи не позбавляв позивача права звернутися до суду з даним позовом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed