Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позовні вимоги позовної заяви (а.с. 1-6) від 01.12.2014 року та їх уточнення від 12.12.2014 року( а.с. 29-33) позивачка обґрунтовує тим, що вона - наказом №65- II від 04.02.2008 року була прийнята на посаду асистента кафедри акушерства і гінекології Сумського державного університету, наказом №372-11 від 09.07.2008 року була обрана за конкурсом на посаду асистента кафедри акушерства та гінекології на умовах контракту, наказом №852-11 від 01.12.2011 року переведена на посаду доцента кафедри акушерства та гінекології у зв'язку з обранням за конкурсом на умовах контракту, наказом №1022-11 від 24.11.2014 року звільнена з роботи по закінченню строку дії трудового договору відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що укладання контракту від 28.11.2013 року про виконання нею обов'язків доцента кафедри акушерства та гінекології Суми ДУ на 0.5 ставки на підставі укладеного між нею та університетом контракту до 01.12.2014 року її становище як працівника погіршилось, зокрема у зв'язку із встановленням строку дії контракту, зменшенням обсягу повноважень, запровадженням погодження часу початку та його закінчення. Крім того, після надання наказу про її звільнення вона фактично продовжила виконання трудових обов'язків, а саме - 02.12.2014 року прийняла залік з предмету «Акушерство та гінекологія» у студентки [PERSON], прийняла заборгованість у студентки [PERSON]., провела п практичні заняття з студентами групи ЛС-003. На підставі викладеного просить постановити судове рішення про визнання незаконним наказу від 24.11.2014 року №1022-ІІ про її звільнення, визнати контракт від 30.11.2014 року укладеним на невизначений строк, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в сумі 10000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з вищенаведених підстав. Представник відповідача з позовними вимогами не погодився. Пояснив, що посилання позивачки на наказ № 1032-ІІ від 28.11.13 р. необґрунтований, оскільки у даному наказі йдеться зовсім про інших працівників і ім'я позивача не згадується. У лютому 2008 року з позивачем було укладено строковий трудовий договір. Строк його дії - до заміщення посади за конкурсом (вказано і у наказі № 65-П від 1.02.08 р., і у трудовій книжці). Позивач вільно, на власний розсуд тлумачить норми законодавства. Стаття 39-1 КЗпП України передбачає, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Частиною другою статті 23 КЗпП України встановлено, що строк трудового договору може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, що ми і відбулось у взаємовідносинах сторін судового спору. Погодженням сторін (контракт з позивачем від 28.12.2013 р.) строк дії трудового договору встановлено на визначений строк - до 1.12.14 р. Тобто строковий трудовий договір позивача і є тим винятком, який передбачено ч. 2 ст. 39 -1 КЗпП України. Посилання позивача на Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників є безпідставною, оскільки у відповідності до її п. 1.1. трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, тобто доказом наявності чи відсутності певних правовідносин, прав чи обов'язків сторін вона бути не може. Якщо позивач не згодна з формулюванням записів у трудовій книжці, у відповідності до п. 2.6. цієї ж Інструкції вона має право звернутись до університету з вимогою про внесення змін і таке звернення буде розглянуто у відповідності до вимог законодавства. Таким чином обґрунтованих нормами законодавства заперечень проти звільнення позовна заява не містить. Позивача було звільнено у зв'язку з закінченням строку трудового договору у повній відповідності до вимог законодавства про працю. З приводу продовження після звільнення виконання обов'язків викладача пояснення дано ректором університету. У заяві про збільшення позовних вимог позивач вірно зазначає, що трудові правовідносини - це виконання працівником його трудової функції з одного боку та виконання роботодавцем своїх зобов'язань з іншого боку. Додатинеобхідно, що виконання роботодавцем не тільки зобов'язань, а й усіх повноважень в цілому, що стосуються трудового договору. Тобто правовідносини - це дії обох сторін цих правовідносин. Будь-яких доказів виконання будь-яких повноважень роботодавцем, які б свідчили про намір університету продовжувати трудовий договір з позивачем не надано, університетом щодо позивача не виконувалось будь-яких юридично значимих дій, крім дій, пов'язаних з її звільненням. У зв'язку із звільненням позивача завідувачем кафедрою акушерства і гінекології [PERSON] у відповідності до інструкції про порядок організації навчального процесу своєчасно проведено перерозподіл педагогічного навантаження між викладачами кафедри та затверджено на засіданні кафедри 2.12.14 р. Даний перерозподіл доведено до відповідних викладачів під розпис, повідомлено особисто старостам груп ЛС-109, ЛС-003 та ЛС-020. Таким чином про звільнення від обов'язків проведення занять зі студентами [PERSON] була повідомлена вчасно. Студентським групам, які раніше були закріплені за викладачем [PERSON], про зміну викладача та місця проведення занять доведено. Прибуття групи ЛС-003 на заняття до викладача, визначеного розкладом занять до звільнення [PERSON] відбулось всупереч зміненого розкладу занять за власною ініціативою та на вимогу [PERSON] Ніхто з адміністрації кафедри, інституту, університету не уповноважував [PERSON] провести це заняття. Питання дострокової здачі сесії іноземною студенткою [PERSON] вирішувалось наприкінці жовтня - початку листопада поточного року. Тобто розклад здачі іспитів, доданий до наказу директора медичного інституту № 2678-ІІІ від 05.11.14 р. складався самими викладачами, в тому числі і [PERSON], і коли питання звільнення [PERSON] не було вирішено. Письмові заперечення відповідача долучені до матеріалів справи ( а.с. 58-110). Третя особа - ректор [PERSON] в судове засідання не з'явився. У письмових заперечення на позов (а.с. 111-112) з позовними вимогами не погоджується. Пояснює, що відповідно до ст. 54 ЗУ « Про освіту» науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладання трудового договору , в тому числі за контрактом на основі конкурсного відбору. З відповідачкою, на підставі її власноручно складеної заяви, контракт укладено до 01.12.2014 року. Трудовий колектив кафедри просив не продовжувати контракт з позивачкою, вона була звільнена в зв'язку з закінченням строку дії контракту. На проведення будь-яких дій щодо проведення занять після видання наказу про звільнення позивачки її ніхто не уповноважував. Проведеним розслідуванням встановлено, що всі дії стосовно надання навчальних послуг здійснювались [PERSON] з власної ініціативи. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 02.12.2014 року [PERSON] прийняла у неї залік по предмету «акушерство та гінекологія» та зробила відповідний запис в заліковій книжці, але дату заліку не поставила. Аналогічні записи були зроблені і у інших студентів які разом з нею 02.12.2014 року складали залік. В подальшому їй та іншим студентам прийшлось повторно складали залік з зазначеного вище предмету. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є завідувачем кафедрою «Акушество та гінекологія» медичного інституту СумДУ, після звільнення [PERSON] з посади доцента кафедри акушерства та гінекології він повідомив керівників лікувальних закладів м. Суми, які є базовими для проведення навчальної роботи зі студентами, про закінчення трудових відносин з позивачкою та 02.12.2014 року прийнято відповідне рішення про перерозподіл її учбового навантаження. Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з СумДУ з 2008 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] та не ставилось під сумнів учасниками судового розгляду (а.с. 20-21). Між [PERSON] та Сум ДУ, в особі його ректора [PERSON], 28.11.2013 року укладено контракт як з науково-педагогічним працівником на виконання обов'язків доцента на 0.5 ставки на кафедрі акушерства та гінекології терміном з 01.12.2013 року до 01.12. 2014 року. Укладанню контракту передувала заява [PERSON] від 27.11.2013 року про продовження терміну роботи на посаді доцента на 0.5 ставки на умовах викладених у контракті ( а.с. 19, 22). Згідно наказу відповідача №1037-ІІ від 29.11.2013 року [PERSON] продовжено строк роботи на посаді 0.5 ставки доцента кафедри акушерства та гінекології на умовах контракту з 01.12.2013 року по 01.12.2014 року ( а.с. 17). Суд констатує, що 25.11.2013 року [PERSON] зверталась до ректора Сум ДУ з письмовою заявою (а.с. 64) в якій просила продовжити контракт, який закінчувався 30.11.2013 року з підстав визначених ч.3 ст. 184 КзПП України - як вагітної жінки. Керівник Медичного інституту СумДУ в листопаді 2013 року інформував ректора університету, що на засіданні кафедри акушерства та гінекології від 08.11.2013 року більшістю голосів прийнято рішення не рекомендувати продовжувати контракт з [PERSON] ( а.с. 63-64). Відповідно до протоколу засідання кафедри акушерства та гінекології від 17.11.2014 року, що [PERSON] не отримала атестат доцента, мали випадки її відсутності на практичних заняттях та перенесення занять, відсутність на лекції без узгодження з керівництвом кафедри. [PERSON] пояснювала, що не знала про деякі функціональні обов'язки доцента кафедри, на засідання кафедри не з'являлась через те, що на засідання кафедри її не запрошували. За результатами таємного голосування колектив кафедри клопотав про не продовження контракту з [PERSON]В.( а.с.82-84). Відповідно до протоколу засідання студентського активу від 24.12.2014 року [PERSON] 03.12.2014 року категорично запропонувала старості групи ЛС-003 про проведення занять 03.12.2014 року, хоча той був деканатом Медичного інституту проінформований про інший час та місце проведення занять (а.с. 97). Відповідно до листів КУ «Сумський пологовий будинок №1 від 09.12.2014 року, 26.12.2014 року адміністрація вказаної комунальної установи запропонувала [PERSON] повернути ключі від кабінету в якому проводились учбові заняття зі студентами ( а.с. 103), повідомила керівництво медичного інституту, що 01.12.2014 року [PERSON] до лікувально-консультативної роботи не залучалась, з 01.08.2014 року для проведенні оперативних втручань у вагітних та гінекологічних хворих в жіночій консультації не залучалась. ( а.с. 108). Суд вважає, що між сторонами судового спору склались трудові правовідносини. Особливою формою трудового договору є контракт. Сфера застосування контрактної форми трудового договору визначається виключно законами України (ч. 3 ст. 21 КЗпП). Роботодавець може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту лише у тому разі, коли він належить до категорії працівників, для яких законодавством передбачено таку форму трудового договору як обов'язкову. Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст. 9 КЗпП недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно із законодавством України. Якщо чинним законом України не передбачено можливість укладення контракту з працівником на такій посаді, роботодавець і працівник не мають права укласти контракт, хоча б він і укладався за повної згоди сторін і відсутності будь-якого тиску з боку роботодавця. В даному конкретному випадку закон, а саме ст. 54 ЗУ « Про освіту» передбачає, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Судом достовірно встановлено, що позивачка до закінчення терміну попереднього контракту письмово погодилась з укладання нового контракту строком на 1 рік до 01.12.2014 року ( а.с. 19), з нею відповідно до вимог ст. 54 ЗУ « Про освіту» ст. 23 КЗпП України був укладений строковий договір ( контракт) та 29.11.2013 року був виданий відповідний наказ керівника Сум ДУ ( а.с. 17). Відповідно до вимог ч.2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Переукладання строкового трудового договору у випадках, що підпадають під частину другу ст. 23 КЗпП, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк. Виходячи з вищезазначеного суд не вважає обґрунтованими доводи сторони позивача, що [PERSON] повинна бути поновлена на роботі з тих підстав, що з нею неодноразово укладався трудовий договір у формі контракту на визначений термін, вона не була попередження по майбутнє звільнення за 2 місяці до звільнення, оскільки вона при укладанні контракту фактично погодилась з терміном його дії до 01.12.2014 року, в момент його укладання їй було відомо про строк дії вказаного контракту, чинне законодавство не передбачає обов'язкового попередження особи заздалегідь про майбутнє звільнення в разі закінчення строку дії контракту. Суд також не вважає обґрунтованими доводи сторони позивача, що керівництво СумДУ фактично погодилось з продовженням її трудової діяльності після закінчення 01.12.2014 року дії контракту, оскільки відповідач видав наказ про її звільнення 24.11.2014 року за №1022-ІІ (а.с. 18), сторона позивача всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надала безсумнівних доказів, що відповідач визнав законними її діяльність про прийняттю заліків та проведення практичних занять 02-03.12.2014 року. Сторона позивача надала суду докази тих обставин, що вона не погодилась з прийнятими [PERSON] заліками 02.12.2014 року та проведення практичних занять 03.12.2014 року, вжила заходи до отримання доступу до навчальних приміщень в лікувальних закладах де [PERSON] проводила заняття зі студентами в період дії її контракту з СумДУ. Суду також не надано безсумнівних доказів тих обставин, що при звільненні [PERSON] їй не була виплачена заробітна плата або інші виплати належні їй при звільненні. Ніяких розрахунків вказаної заборгованості по оплаті праці стороною позивача суду не надані, як не надані і докази існування заборгованості по іншим можливим виплатам. Таким чином суд вважає, що звільнення позивачки в зв'язку з закінченням строку дії контракту 01.12.2014 року відбулось з дотриманням норм чинного трудового законодавства, а тому підстав для задоволення вимог про поновлення на роботі, визнання контракту укладеного на невизначений строк, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Оскільки задоволення позовних вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідним від встановлення судом порушень законних трудових прав позивачки, а вказані обставини судом не встановлені, суд вважає позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed