Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, зважаючи на наступне [PERSON] розуміючи, що позивач є інвалідом І групи з дитинства неодноразово пропонував їй укласти договір на умовах якого останній бере на себе обов`язок фізично, матеріально допомагати та доглядати за [PERSON] , в свою чергу остання передає у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згодом, 13 листопада 2008 року, позивач у зв`язку з перебуванням у важкому стані по хворобі за місцем проживання батьків Відповідача, а також беручи до уваги обіцянки Відповідача, що Позивач до самої смерті буде проживати в квартирі № 3 під наглядом та утриманням Відповідача, погодилась на укладення відповідного договору, екземпляр якого не було надано Позивачу після його укладення.Так, представник позивача зазначає, що фактично [PERSON] хотіла укласти із відповідачем договір довічного утримання, а не договір дарування. За таких обставин, представник позивача просить суд визнати недійсним Договір укладений [PERSON] на користь відповідача стосовно квартири [ADDRESS] , як такий, що вчинений під впливом помилки та обману. Провадження у справі було відкрито 19.09.2018 р., відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. У підготовчому провадженні до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача [PERSON] та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грек Анжеліку Василівну.. Від представника відповідача надійшов відзив на позов де зазначено наступне. [PERSON] не відмовляється забезпечувати позивача житом, що і робить останні роки, а також піклується і забезпечує усім необхідним. Відповідач не змушував [PERSON] укласти договір дарування, це було зроблено добровільно. Будь - який нотаріус при засвідченні угоди пояснює правові наслідки її укладення та, зокрема, відмінність договору дарування від договору довічного утримання. Також представником [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності, оскільки спірні правовідносини грунтуються на договорі дарування квартири від 13.11.2008 р. Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом 01.06.2018 р. - майже через 10 років після укладання спірного договору, то пропустив встановлений законом трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Від представника [PERSON] надійшли пояснення на позов. Представник [PERSON] вказав наступне. 15.06.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В. Так, при укладенні договору купівлі - продажу відповідач пояснив [PERSON] , що в помешканні зареєстрована і проживає позивач, проте запевнив, що здійснить її перереєстрацію і виселення. Разом з тим, [PERSON] повідомила, що не збирається виїжджати з квартири. Заявлені позивачем вимоги не можуть бути задоволені - договір дарування містить підпис [PERSON] , її дієздатність перевірена нотаріусом. Те, що відбулась помилка є лише припущеннями позивача, належних доказів на її підтвердження не надано. Помилка же внаслідок власної недбалості не є підставою для визнання договору недійсним. Також відсутні підстави вважати, що спірний договір укладено внаслідок введення позивача в оману. В судовому засіданні [PERSON] , її представник підтримали заявлені вимоги з підстав викладених у позові, просили задовольнити. [PERSON] та його представник заперечували щодо задоволення позову у зв`язку із йог безпідставністю. Представник [PERSON] також просила відмовити у задоволенні позову, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують обставини на які посилається Позивач в позовній заяві. В судовому засіданні представник [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог Позивача з підстав викладених у поясненнях третьої особи щодо позову. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грек А.В. в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Пояснень по суті спору не надала. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази та надавши їм відповідну оцінку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 13 листопада 2008 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В. та зареєстрований в реєстрі за №381. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, відповідно до вимог ст. 717 ЦК України. Відповідно до умов спірного Договору дарування, позивач передала безоплатно у власність (подарувала), а відповідач прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 10 Договору дарування, сторони цього дійшли згоди про те, що прийняття Відповідачем від Позивача ключів від квартири, яка дарується за цим Договором, свідчить про те, що передача Дарунку відбулася. Сторони усвідомлюють, що цим Договором підтверджено передачу квартири Відповідачу. Пунктом 11 Договору дарування Квартири визначено, право власності на Дарунок (квартири, що є предметом цього Договору) виникає у Відповідача з моменту передачі Дарунку і державної реєстрації цього Договору. Факт передачі ключів від Квартири № 3 Відповідачу та державної реєстрації Договору дарування Квартири сторонами не оспорювався та визнається сторонами. Також судом встановлено, що 15 червня 2018 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за умовами якого, відповідач відчужив на користь третьої особи спірну квартиру, а [PERSON] сплатив за неї грошові кошти у розмірі 2 228 700 гривень, що згідно курсу НБУ на день укладання договору еквівалентно 85 000 доларів США. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України. Позивач зазначає, що договір дарування має бути визнаний недійсним, оскільки він не відповідає її внутрішній волі, вона помилилась щодо обставин які мають істотне значення. Крім того, відповідач навмисно ввів її в оману. За приписами ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За приписами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За положеннями ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 Цивільного кодексу України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 серпня 2018 року по справі № 445/1011/17 Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 Цивільного кодексу України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Разом з тим, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про можливість застосування положень ст. ст. 229,230 ЦК України, доводи позивача щодо помилки та введення в оману не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, посилання [PERSON] на обіцянки відповідача забезпечити постійний нагляд та утримання Позивача, з огляду на пояснення надані в судовому засіданні сторонами фактично є мотивацією, яка призвела до укладання спірного договору у 2008 році, а не свідченням помилки або введення в оману. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України. Як встановлено в судовому засіданні договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В. Як свідчить текст договору, останній сторонами особисто прочитаний, зміст його зрозумілий і як такий, що відповідає волевиявленню сторін, підписаний ними особисто. Якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц. Крім того, слід зазначити, що і дарувальник і обдарований підтвердили (п. 9 угоди), що договір не є фіктивним, удаваним правочином, не приховує іншого правочину і відповідає дійсним намірам створити правові наслідки обумовлені цим договором. Нотаріусом роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається, в т. ч. статей 203, 726-728 Цивільного кодексу України. Позивач, що не оспорювалось в судовому, є інвалідом 1 гр. з дитинства, дієздатною особою, яка народилась у 1957 році. За приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги все вищенаведене суд приходить до висновку, що позивачем, її представником не доведена та обставина, що укладання договору дарування не відповідало внутрішній волі [PERSON] . Так, представник відповідача просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки договір дарування було укладено у 2008 р., а до суду позов подано у червні 2018 р. Відповідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ст. 257 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, як це визначено ч. 4 ст. 267ЦК України. В розумінні вищенаведених норм матеріального права, наслідки пропуску строку позовної давності застосовуються в разі, якщо право особи, яка звернулась до суду є порушеним, наявні підстави вважати, що такий строк було порушено та відсутність причин для його поновлення та наявності відповідної заяви сторони. Разом з тим, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про порушення відповідачем прав [PERSON] підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed