Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між позивачем та ПАТ «Русский стандарт» 24.10.2012 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 100988505 за умовами якого банком було надано [PERSON] кредитні кошти у формі кредитної лінії у розмірі 30 000,00 грн. на строк до 29.08.2014 р. Представник позивача вважає, що даний договір укладено з порушенням чинного законодавства, а отже таким, що підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Позивачу не була надана уся необхідна інформація щодо кредиту, його сукупної вартості кредиту, всіх умов кредитування та іншої інформації, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». Відсутність такої інформації позбавило позивача можливості зробити свідомий вибір при укладанні договору. Оспорюваний договір свідомо порушує принцип рівності сторін, на шкоду позивача - споживача послуг. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Зазначив, що представники банку свідомо ввели в оману [PERSON] щодо суттєвих обставин, а тому договір має бути визнано недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України. Представник ПАТ «Русский стандарт» просив суд відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що при укладанні договору позивачу було надано всю необхідну інформацію, як це передбачено чинним законодавством України. [PERSON] був ознайомлений з умовами кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту тощо, про що свідчить заява - оферта, власноручно підписана позивачем і де зазначена необхідна інформація, яку має знати споживач перш ніж укласти договір. Таким чином, позивач був ознайомлений з усіма умовами договору, мав змогу вибрати спосіб кредитування та в разі потреби відмовитися від укладання договору. Представники банку не вводили [PERSON] в оману, укладався договір з дотриманням вимог чинного законодавства, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено і не заперечується сторонами, що між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Русский стандарт» 24 жовтня 2012 року було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 100988505, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові у формі кредитної лінії у розмірі 30 000,00 грн. строком до 24 жовтня 2014 р. Згідно Заяви-оферти, договір укладений на умовах, зазначених в заяві та на умовах надання та обслуговування кредитів ПАТ «Русский стандарт» , які є невід'ємною частиною Заяви - оферти та становлять договір в цілому. Зазначені обставини не заперечувалися представниками сторін в судовому засіданні. Також не оспорювалось учасниками процесу та обставина, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються не тільки положеннями ЦК України, а і приписами Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як зазначає представник позивача, [PERSON] не був ознайомлений про всі умови кредитування, сукупну вартість кредиту, був введений в оману представниками відповідача щодо умов договору. За приписами ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] був ознайомлений з умовами кредитування, вартістю кредиту та іншими умовами кредитування, як це передбачено чинним законодавством. Дана обставина підтверджується особистим підписом позивача в довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 24.10.2012 р. За приписами ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела дугу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 20 роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні не було отримано доказів які б свідчили про введення позивача в оману щодо умов договору, які мають суттєве значення для волевиявлення позивача стосовно вчинення правочину. Таким чином, зважаючи на те, що представником позивача не доведено в судовому засіданні обставин з якими законодавець пов'язує можливість визнання договору недійсним, в тому числі і відсутність у позивача необхідної інформації щодо всіх істотних умов договору, інформації, яка має бути надана представниками кредитодавця до його підписання, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed