Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЛІМЕРНАФТОХІМ» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зоряна, 33», третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартиненко Віктор Олександрович, про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що починаючи з березня 2016 року відносно [PERSON] порушено кримінальне провадження № 12016100100003508 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України. Позивачем в рамках кримінальної справи заявлено цивільний позов до [PERSON] на суму 3 052 500,00 гривень. 12.10.2017 року між [PERSON] та ОСББ «Зоряна, 33» було укладено договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3222480401:01:063:0015, площею 0,1559 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] . Вважаючи такий договір незаконним, на підставі ст. 233 ЦК України позивач звернувся до суду із вказаним позовом, оскільки, як зазначав позивач, договір укладено під впливом тяжкої для [PERSON] обставини (порушення кримінальної справи) та на вкрай невигідних для нього умовах. Враховуючи викладене, позивач ТОВ «Полімернафтохім» просив визнати недійсним Договір дарування від 12 жовтня 2017 року, укладений між [PERSON] та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Зоряна, 33», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О. за номером 1023, із застосуванням наслідків недійсності правочину відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України, та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. У судове засідання представник відповідача ОСББ «Зоряна, 33» не з`явився, надав заяву про розгляду справи за його відсутності, позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, повідомлявся належним чином про розгляд справи, причини неявки не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.03.2016 року внесено відомості до ЄРДР за № 12016100100003508 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2018 року у справі № 761/1272/18 у вказаному кримінальному провадженні накладено арешт на майно [PERSON] (квартиру [ADDRESS] та корпоративні права у ВАТ «Кам`янець-Подільське Сортнасіннєовоч»). 12.10.2017 року між [PERSON] (Дарувальник) та ОСББ «Зоряна, 33» (Обдаровуваний) укладено договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] , площею 0,1559 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3222480401:01:063:0015, площею 0,1559 га. У відповідності до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. За ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначені обставини справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено позовні вимоги, оскільки не доведено, що відповідач [PERSON] за відсутності тяжкої обставини не уклав би правочин взагалі або вчинив би його не на таких умовах.

Outcome: dismissed