Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач через представника звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідачів процентів за користування коштами та трьох процентів річних за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.11.2010 року між ним та відповідачами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали від нього в позику 97\~500,00 доларів США. Відповідачі порушили умови договору позики щодо повернення позики, і позивач звернувся в суд із позовом про стягнення з відповідачів заборгованості. Але відповідачі й надалі не виконують свої зобовязання, у звязку з чим позивач вважає, що правовідносини сторін за договором позики не припинилися і просить стягнути з відповідачів проценти за користування позикою та три проценти річних від простроченої поверненням частини позики за час з моменту подання попереднього позову 07.06.2014 року по день звернення з позовною заявою у цій справі 16.02.2015 року в сумі, еквівалентній 10\~721,00 долару США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі. Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Представник позивача надав до суду заяву, де просить слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не надали. Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України, відповідачі зобовязані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобовязує відповідачів самостійно цікавитися перебігом розгляду судом предявленого до них позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідачів свідчить про їхнє небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11.11.2010 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони і відповідачами [PERSON], [PERSON] з іншої сторони в письмовій формі укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. за р. № 2526. Згідно Договору позики від 11.11.2010 року, позивач позичив відповідачам 97\~500,00 доларів США, а відповідачі солідарно зобовязалися повернути позичені кошти не пізніше 07.06.2011 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В абз. 1 п. 4 та окремо в п. 11 договору позики від 11.11.2010 року відповідачі стверджували, що отримали від позивача як позикодавця зазначені в цьому договорі валютні цінності ще до його підписання. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобовязанням строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідачі не приступили до виконання своїх зобов'язань, увязку з чим позивач звернувся в суд із позовом. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.12.2014 року у справі № 645/7155/14-ц (провадження № 2/645/2265/14) встановлено, що відповідачі не виконали свої зобовязання за договором позики від 11.11.2010 року, у звязку з чим задоволено позовні вимоги позивача частково і вирішено стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість у вигляді неповернутої частини позичених коштів в сумі, еквівалентній 97\~500,00 доларам США, що за курсом НБУ становило 1\~491\~750,00 грн., неустойку за прострочення виконання зобовязань в сумі 365\~000,00 грн. і суму судового збору по 1\~275,50 грн. з кожного. В задоволенні вимог позивача про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних було вирішено відмовити. Рішенням від 26.02.2015 року у справі № 645/7155/14-ц (провадження № 22ц/790/1331/15) апеляційний суд Харківської області змінив Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова і додатково стягнув з відповідачів на користь позивача проценти за користування позикою за період з 11.11.2010 року по 06.06.2014 року в сумі 779\~514,29 грн., три проценти річних за період з 08.06.2011 року по 06.06.2014 року в сумі 263\~069,19 грн. та судові витрати по 913,50 грн. з кожного. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Таким чином, факт невиконання відповідачами зобовязань за договором позики від 11.11.2010 року вже був предметом судового розгляду, і сума неповернутих коштів визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, на рівні 97\~500,00 доларів США, а тому в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребує. Незважаючи на обовязковість судових рішень, визначена ним сума заборгованості відповідачами позивачеві не сплачена, примусове стягнення боргу за виконавчими листами не проведене. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобовязання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Оскільки у визначеному судовими рішеннями розмірі відповідачі свого боргу за договором позики не повернули, це грошове зобовязання залишилося невиконаним і, відповідно, не припинилося. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Гривневий еквівалент неповернутої позики в розмірі 97\~500,00 доларів США за курсом НБУ на день вирішення справи 15.06.2015 року на рівні 2\~105,8829 грн. за 100 доларів США дорівнює 2\~053\~235,82 грн. Сума належних до стягнення з відповідачів на користь позивача процентів за користування неповернутою позикою в розмірі 2 053\~235,82 грн. на підставі ст. 1048 ЦК України за 40 днів з 07.06.2014 року по 17.07.2014 року з розрахунку 9,5% річних складає 21\~376,15 грн.; за 119 днів в період з 17.07.2014 року до 13.11.2014 року по 12,5% річних складає 83\~676,39 грн.; за 85 днів до 06.02.2015 року по 14,0% 66\~941,11 грн.; за 10 днів до 16.02.2015 року по 19,5% 10\~969,34 грн., а всього 182\~963,00 грн. За невиконання своїх грошових зобовязань відповідачі продовжують нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є невідємною частиною вимоги про сплату основного боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Про те саме йдеться і в положеннях ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України. За нормою ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Сума належних до стягнення з відповідачів на користь позивача трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України за 254 дні прострочення повернення боргу в розмірі 2\~053\~235,82 грн. в період з 07.06.2014 року по 16.02.2015 року складає 42\~864,81 грн. Таким чином, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає сума заборгованості, яка складається з процентів за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів в період з 07.06.2014 року по 16.02.2015 року в сумі 182\~963,00 грн. та трьох процентів річних за період з 07.06.2014 року по 16.02.2015 року в сумі 42\~864,81 грн. і дорівнює 225\~827,81 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. До позовної заяви позивачем додано квитанцію про сплату судового збору на суму 2\~778,72 грн. Пропорційно задоволеної частини позовних вимог суд присуджує стягнути судові витрати по сплаті судового збору 2258,27 грн. з відповідачів на користь позивача в рівних частках по 1129,13 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial