Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» звернулися в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору. В обґрунтування позову зазначено, що вони уклали договір факторингу з ТОВ «Кредит Плюс». ТОВ «Кредит Плюс» та відповідач 20.10.2008 року уклали кредитний договір, умови якого відповідач не виконувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яку просить стягнути на їх користю. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору факторингу, в обґрунтування вимог вказала, що договір факторингу є недійсним так як позивач ТОВ «Кредит Колекшн Груп» не має права на надання послуг факторингу фізичним особам. Представник позивача ТОВ «Кредит Колекшн Груп» до суду з'явився, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, Представник відповідача [PERSON] підтримала вимоги зустрічного позову, заперечувала проти вимог первісного позову, обґрунтування викладені у зустрічній позовній заяві. Судом встановлено, що 29.06.2011 року ТОВ «Кредит Плюс» та ТОВ «Кредит Колекшн Груп» уклали договір факторингу № 05-1-160. На підставі п.1.1 вказаного Договору Факторингу, Фактор (ТОВ «Кредит Колекшн Груп») зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта, (Ціна продажу) за плату, а Клієнт (ТОВ «Кредит Плюс») відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов'язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб -Боржників, включаючи суму основного зобов'язання, проценти нараховані Банком за користування кредитом, штрафні санкції, та інші платежі. За даним Договором ТОВ «Кредит Колекшн Груп» одержує право (замість ТОВ «Кредит Плюс») вимагати від Боржників належного виконання всіх зобов'язань за Кредитними договорами. Згідно Договору Факторингу № 05-1-160 та Виписка із Реєстру Боржників від 29 червня 2011 року, Банк передав Позивачу право вимоги до гр. [PERSON] (надалі - Боржник/відповідач). 20.10.2008 року Банк та відповідач уклали Кредитний договір №С002630, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у сумі 12001,50 грн. Відповідач, не повертаючи кредит (чергову частину) та не сплачуючи проценти за Договором, порушив вимоги статті 1054 ЦК України, щодо обов'язку позичальника (Відповідача) повернути кредит та сплатити проценти. Станом на дату відступлення права вимоги - 20.10.2008 року, загальна сума заборгованості відповідача перед Банком становила 34578,18 грн, з розрахунку заборгованості: 10 399,72 грн. - непогашена сума кредиту, 1 699,93 грн. - несплачені відсотки за користування кредитом, 8 681,79 грн. - комісія за прострочення заборгованості, 13 796,74 грн. - пеня за користування кредитом. Перевіривши розрахунок позивача, суд погоджується з ним та вказує, що доводи відповідача з приводу невірного визначення розміру пені є безпідставними, так як сума пені нарахована в межах позовної давності за 1 рік, що перебував зверненню до суду. З матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично ухилялася від сплати кредитних коштів, і тому утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню. Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодекс України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Суд приходить до переконання, що вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню. Вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Пунктом 12.4 Кредитного договору встановлено, що Кредитор має право здійснити переуступку право вимоги за даним договором частково або повністю в будь якій формі і будь-якім тертім особам, відповідно до Законодавства України. Як вбачається з Договору факторингу укладеного між ТОВ «Кредит Плюс» та ТОВ «Кредит Колекшн Груп» від 29.06.2011 року, фактично відбулося відступлення прав вимоги за Кредитним договором укладеного між ТОВ «Кредит Плюс» та [PERSON] від 20.10.2008 року. Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора перехолодять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому посилання представника відповідача про визнання недійсним договору факторингу є безпідставним. Суд не знаходить підстав для застосування строку позовної давності до даних правовідносин на заявою представника відповідача. Також суд не знаходиться підстав для зменшення розміру пені так як вказане протирічить ч. 3 ст. 551 ЦК України, де зазначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсягу, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість в сумі 34 578,18 грн. Вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача стягується судовий збір у розмірі 345,78 гр. на користь позивача.

Outcome: approved