Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач у квітні 2014 року звернулась до суду з позовом до відповідача, про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, посилаючись на те, що 06.03.2013 року на просп. Бажана в м.Києві сталась ДТП за участю автомобіля [NUMBER], що належить [PERSON] та автомобіля «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER], що належить [PERSON], внаслідок чого автомобілю позивача були спричинені механічні пошкодження. Позивач звернулась до фахівця з питань автотоварознавчого дослідження з метою встановлення розміру матеріальної шкоди, в результаті чого було встановлено, що матеріальна шкода за пошкодження автомобілю «Субару» становить 21 137 грн. 90 коп., за вказане дослідження позивачем окремо було сплачено 1321 грн. 92 коп. На час ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] була застрахована у страховій компанії ПАТ «СК «Лафорт» згідно полісу серії АЕ №0689245 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який укладено із відповідачем. Проте, після звернення позивача до МТСБУ було з'ясовано, що поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно договору укладеного між ПАТ «СК «Лафорт» та [PERSON] не зареєстрований, а отже є недійсним. Враховуючи те, що відповідач добровільно шкоду не відшкодував позивач вимушена була звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач та треті особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили та не просили розглянути справу у їх відсутність. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що водій [PERSON] 06.03.2013 року о 10.00 год. в м.Києві по просп. Бажана, керуючи автомобілем «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] під час перестроювання не впевнився, що це буде безпечно, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER], що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 08.04.2013 року водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.7). Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. В результаті ДТП автомобілю позивача були спричинені механічні пошкодження і вартість відновлювального ремонту згідно із висновком експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 19.04.2013 за №2726/13-54 становить 21 137 грн. 90 коп. (а.с.21-23). Відповідно до листа МТСБУ від 02.08.2013 року за №3/1-08/20661, [PERSON] на місці ДТП пред'явив договір страхування цивільно-правової відповідальності (поліс №АЕ/0689245), який належить ПАТ «СК «Лафорт» (а.с.10). Водночас матеріали справи не містять копії згаданого полісу, з якого б вбачався його строк дії, страхова сума щодо відшкодування майнової шкоди, розмір франшизи та інші суттєві умови тощо. Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 2 ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Відповідно до ст. 386 ч.2 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в частині відшкодування шкоди спричиненої пошкодженням автомобіля [NUMBER] у сумі 21 137 грн. 90 коп. підлягає стягненню саме з відповідача у повному обсязі, оскільки останнім не доведено суду належними та допустимими доказами наявності чинного договору страхування. Доведення розміру матеріальної шкоди є необхідним для розгляду справ цієї категорії, а тому суд вважає, що витрати понесені позивачем на оплату оцінки спеціаліста для визначення розміру матеріальної шкоди є судовими витратами і підлягають розподілу за правилами ст.88 ЦПК України, однак з огляду на те, що позивачем (його представником) не надано суду доказів у підтвердження оплати послуг автотоварознавчого дослідження у сумі 1321 грн. 92 коп., тому ці грошові кошти не підлягаєть стягненню з відповідача. У частині вимог про стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] суми 3% річних у 718 грн. 69 коп., загальної суми інфляційних втрат у 269 грн. 51 коп., суд вважає за необхідне відмовити, оскільки ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає можливість стягнення таких сум врегульовує прострочення боржником саме виконання грошового зобов'язання, тоді як між позивачем та відповідачем у цій справі не укладено жодних цивільно-правових договорів з яких би випливала наявність між сторонами грошового зобов»язання, яке відповідач повинен був виконати у встановлений договором строк і який останній прострочив тощо. Суд вважає, що у даних правовідносинах між сторонами позивач не є кредитором у розумінні ст. 625 ЦК, а відповідач не вважається боржником у розумінні цієж статті, що виключає стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, яка підлягає стягненню та інфляційної складової. Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 згаданої статті ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач моральну шкоду обґрунтовувала тим, що внаслідок ДТП вона зазнала значних моральних та психічних страждань, була позбавлена можливості нормально організовувати своє особисте життя, порушенням стосунків з чоловіком та дитиною тощо. Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково в сумі 3000 грн. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд вважає за необхідне відмовити позивачу у відшкодуванні витрат на проведення автотоварознавчого дослідження у сумі 1321 грн. 92 коп., оскільки не надано належних та допустимих доказів сплати позивачем вказаної суми. На підставі викладеного та

Outcome: partial