Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся з позовом до відповідачки [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків, мотивуючи свої вимоги тим, що з 18 лютого 2017 року по 03 квітня 2017 року [PERSON] працювала продавцем продовольчих товарів в магазині «[INFO]», що знаходиться в [ADDRESS]. При прийнятті на роботу між позивачем та відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого [PERSON] прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених їй позивачем матеріальних цінностей. 28 лютого 2017 року між відповідачкою та продавцем [PERSON] був складений Акт, відповідно до якого відповідачка передала продавцю [PERSON] товар на суму 341 057,87 грн., тобто була виявлена недостача товару на суму 10 376,85 грн. Згідно письмових пояснень відповідачки, [PERSON] брала товар в магазині «[INFO]» для власних потреб та обіцяла погасити його вартість. Однак, 03 квітня 2017 року відповідачка звільнилась, відшкодувати майнову шкоду в добровільному порядку відмовилась. З огляду на вищезазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача завдані збитки у розмірі 10 376,85 грн. та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ФОП [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що у період з 18 лютого 2017 року по 03 квітня 2017 року [PERSON] працювала продавцем працювала продавцем продовольчих товарів в магазині «[INFO]», що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується наказом трудовим договором між працівником і фізичною-особою, яка використовує найману працю від 18 лютого 2017 року. 18 лютого 2017 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 28 лютого 2017 року між відповідачкою та продавцем [PERSON] був складений Акт, відповідно до якого відповідач передала продавцю [PERSON] товар на суму 341 057,87 грн., тобто була виявлена нестача товару на суму 10 376,85 грн. Цей акт підписаний [PERSON], тобто свідчить про визнання відповідачкою нестачі товару на суму 10 376,85 грн. Згідно письмових пояснень відповідачки від 04.03.2017 року, [PERSON] брала товар в магазині «[INFO]» для власних потреб та обіцяла погасити його вартість. 03 квітня 2017 року відповідачку було звільнено з посади продавця магазину «[INFO]» за ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України. Добровільно відшкодувати вартість товару [PERSON] відмовилась. Згідно ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. Крім того, згідно ст. 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Тобто, відповідачка, як матеріально відповідальна особа, несла відповідальність за схоронність майна ФОП [PERSON] під час своєї робочої зміни, а тому саме [PERSON] повинна відшкодувати завдану матеріальну шкоду за нестачу товару. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ФОП [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки факт заподіяння шкоди позивачу з вини [PERSON] знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведеним доказами сторони позивача, а тому позов ФОП [PERSON] є підставним та обґрунтованим. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved