Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позов мотивовано тим, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] познайомились 04 грудня 2001 року, після чого в них виникли взаємні почуття один до одного і вони з 15 травня 2002 року почали проживати однією сімєю, як чоловік та дружина. Проживали [INFO], вели спільне господарство, однак реєструвати шлюб не поспішали. В таких фактичних шлюбних відносинах перебували до 12 травня 2016 року (чотирнадцять років поспіль), при цьому не перебуваючи у будь-якому іншому шлюбі, за час їх спільного проживання у сторін народилась донька [PERSON] 18 липня 2009 року, яку відповідач визнає своєю донькою. За час спільного проживання, внаслідок спільної праці з відповідачем, вони заощадили кошти на купівлю власного житлового будинку. І 17.01.2011 року разом з відповідачем купили ? частину житлового будинку разом з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці Чернігівської селищної ради Запорізької області площею 0,15 га. Після чого сторони почали проживати в купленому будинку. Даний будинок розділений на два господаря та має окремі входи та виходи згідно технічного паспорту. 04 грудня 2012 року позивач зареєструвала своє місце проживання в даному будинку, а відповідач зареєструвався лише 12.12.2013 року. Отже позивач з відповідачем на протязі чотирнадцяти років підтримували відносини притаманні чоловікові та дружині, в тому числі проживаючи в купленому будинку, робили його ремонт, утримували прибудинкову територію, разом купували побутову техніку та вели спільне господарство до 12 травня 2016 року. На даний час позивачці необхідно розділити спільне майно, яке ними нажите під час спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, так як добровільно відповідач відмовився розділити спільно нажите майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення по суті викладеного в тексті позовної заяви, наполягаючи на задоволенні позову Відповідач [PERSON], пояснив, що дійсно проживали без реєстрації шлюбу однією сімєю, у них народилась донька, він їздив на заробітки та разом з позивачкою у 2011 році придбали 1 частину будинку (розрахованого на двох господарів) з надвірними будівлями та спорудами. Вказав, що вклав багато праці та коштів в ремонт та облаштування даного будинку, всі надвірні споруди побудував сам. Позовні вимоги визнає та заперечень проти не має. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 15 травня 2002 року по 15 травня 2016 рік. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] жили разом однією сім'єю, без реєстрації шлюбу. 18 липня 2009 року у них народилася донька [PERSON], факт народження якої 24 липня 2009 року позивач зареєструвала у Чернігівському відділі реєстрації актів цивільного стану, відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Відповідач визнає її своєю донькою. У відповідності з ст.ст.60,61,63 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Положеннями ч.4\~ст. 174 ЦПК України\~передбачено, що\~\~у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому, судом встановлено, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому маються всі підстави для його задоволення в попередньому судовому засіданні. Відповідно до абз.3 п.24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2\~Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved