Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач Тернопільський національний економічний університет (далі ТНЕУ) звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про виселення з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житла та визнання його таким, що втратив про на користування житловим приміщенням у студентському гуртожитку [ADDRESS]. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що гуртожиток № 1, в якому проживає відповідач, та гуртожиток № 4, в якому зареєстрований відповідач, належать ТНЕУ на праві оперативного управління та мають статус гуртожитку для проживання студентів, однак відповідач не є студентом університету та не перебуває із навчальним закладом у трудових відносинах, що підтверджено витягом з наказ від 29 серпня 2014 року № 239-К/тр та актами про втрату підстав на право користування житловим приміщенням від 12.01.2015 р. № 1.01/15, від 03.02.2015 року № 5.02/15, від 02.03.2015 року № 9.035/15, від 02.04.2015 року № 13.04/15, 05.05.2015 року № 25.05/15, від 02.06.2015 року № 40.06/15, тому проживає у гуртожитку без законний на те підстав, чим порушує права ТНЕУ, який зобов'язаний надавати житло у зазначеному студентському гуртожитку особам, які мають право на його отримання відповідно до чинного законодавства, а також порушує права студентів та працівників університету, які мають право претендувати на отримання кімнат для проживання у студентському гуртожитку. Крім того, відповідач використовував житло не за призначенням та здійснював незалежну професійну діяльність. Відповідачу було вручено попередження з проханням у добровільному порядку звільнити приміщення кімнати № 38 студентського гуртожитку № 1, проте відповідач не звільнив вищезазначене приміщення, крім того, відповідач, незважаючи на факт не проживання у студентському гуртожитку № 4, з реєстраційного обліку не знявся в добровільному порядку. Представник позивача ТНЕУ у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Також суду пояснив, що відповідач у 2014 році був звільнений з посади викладача ТНЕУ, тому підстав для його проживання у гуртожитку немає. Відповідач на даний час зареєстрований у гуртожитку [ADDRESS], згідно наказу ректора ТНЕУ був переселений у гуртожиток № 1, у кімнату № 34, однак у зв'язку з тим, що дана кімната була зайнята, був вселений у кімнату № 38 з дозволу керівництва ТНЕУ. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, подавши суду письмові заперечення, просить відмовити у його задоволенні та суду пояснив, що він працював з 2001 року в ТНЕУ та звільнився у зв'язку з закінченням строкового трудового договору у 2014 році. Він був поселений у гуртожиток [ADDRESS], де проживає на даний час, іншого житла у нього немає. Вважає, що він має право проживати у гуртожитку № 1 в кімнату № 38, оскільки працював більше десяти років викладачем у ТАНГ, ТНЕУ. Вимоги про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у гуртожитку № 4 не визнає та вказує, що він був переселений з цього гуртожитку за наказом ректора, що є поважним причинами його не проживання. Щодо доводів представника позивача про використання не за призначенням житлового приміщення заперечив у зв'язку з відсутністю доказів на підтвердження даного факту. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши суду, що відповідач [PERSON] був поселений у гуртожиток № 4 на підставі ордеру та у зв'язку з тим, що перебував у трудових відносинах з позивачем, був переселений в гуртожиток № 1, у кім. № 38 з відому керівництва ТНЕУ, де поживає на даний час, тому вважає усі вимоги позивача безпідставними. Крім того, вказує, що «Примірне положення про студентський гуртожиток», затверджене Наказом Міносвіти і науки № 1004 від 13.11.2007 року не зареєстроване у Мінюсті, тому не є нормативним актом та не підлягає до застосування, а права позивача на проживання у гуртожитку передбачені «Примірного положенням про гуртожитки». Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав: Тернопільський національний економічний університет створений розпорядженням Кабінету міністрів України від 30 березня 2005 року № 72-р., а відповідно до Указу Президента України від 29.09.2006 року університету надано статус національного, про що вказано у Статуті, затвердженому Міністерством освіти і науки України від 31.10.2013 року, є правонаступником Тернопільської академії народного господарства (ТАНГ), Тернопільського державного економічного університету. Будівля студентського гуртожитку [ADDRESS] в м. Тернополі є власністю держави Україна в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України та належить Тернопільському національному економічному університету на праві оперативного управління на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.03.2012 року. Будівля студентського гуртожитку [ADDRESS] є власністю держави Україна в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України та належить Тернопільському національному економічному університету на праві оперативного управління на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 30.11.2011 року. Відповідно до листів Міністерства освіти і науки України від 19.10.2010 року № 1/9-726, 30.12.2011 року № 1/9-927 керівникам навчальних закладів було рекомендовано здійснювати заходи щодо виселення сторонніх осіб з студентських гуртожитків з метою покращення умов проживання та забезпечення іногородніх студентів місцями для проживання. Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно із ч.ч.1-2 ст.128 ЖК УРСР, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Відповідач [PERSON] зареєстрований в гуртожитку по [ADDRESS] та проживає в гуртожитку по [ADDRESS]. Встановлено та не заперечувалось сторонами., що наказом ректора ТНЕУ від 27.07.2012 року № 408 було переселено мешканців гуртожитку № 4 в гуртожиток № 1. Згідно Додатку А до наказу [PERSON] переселено у кімнату № 34. Однак у зв'язку з тим, що ця кімната була заселена, його було вселено у кімнату № 38, Крім того, представник позивача не заперечував, що відповідач був вселений у гуртожиток на підставі ордеру та у відповідності до вимог законодавства, зокрема, ст. ст. 128. 129 ЖК УРСР. Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідач на даний час без законних підстав проживає у гуртожитку, що порушує право позивача. У силу ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, суд не погоджується із зазначеними доводами, оскільки вони спростовуються доказами, дослідженими в судовому засіданні. Так, згідно записів у трудовій книжці [PERSON], 01.09.2001 року його прийнято до ТАНГу на посаду викладача кафедри німецької мови для зовнішньоекономічної діяльності за контрактом, з 01.09.2005 року продовжено строк роботи у зв'язку з обранням за конкурсом та згідно з контрактом, та 27.08.2010 року звільнений з роботи у зв'язку із закінченням строку трудового договору; з 01.09.2010 року по 31.08.2012 року прийнято на посаду викладача за строковим трудовим договором; 29.08.2013 року переведений на посаду викладача кафедри німецької мови. Наказом від 29 серпня 2014 року № 239-К/тр [PERSON] звільнено з посади в зв'язку із закінченням строку трудового договору 31.08.2014 року. Таким чином, судом встановлено, що з [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та пропрацював у даному навчальному закладі з 01.09.2001 року по 29.08.2014 року, тобто більше тринадцяти років, з ним неодноразово переукладався строковий трудовий договір. На підставі ст.132 Житлового кодексу УРСР, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. У переліку осіб, зазначеному у ст. 125 цього Кодексу а також, у пункті 41 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208 (що була чинною на час припинення трудових відносин відповідача з позивачем ТНЕУ) зазначено, що з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жилу площу в гуртожитку, не менш як десять років. Норми цих законодавчих актів не передбачають диференціації осіб, що пропрацювали на підприємстві, установі, організації понад десть років за строком дії трудових договорів. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах з позивачем, які тривали понад десять років, тому суд вважає, що законні підстави для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення відсутні, у зв'язку з цим позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Також, позивач обґрунтовує свої вимоги про виселення відповідача з кімнати № 38 у студентському гуртожитку № 1 використанням відповідачем житлового приміщення не за призначенням, тобто в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР. Згідно складених комісією ТНЕУ актів про порушення правил проживання мешканцем студентського гуртожитку №1 [PERSON] від 27.02.2015 р. № 6.02/15, від 30.03.2015 року № 13.03/15, від 29.04.2015 року №22.04/15, встановлено, що [PERSON] здійснює незалежну професійну діяльність та використовує житло не за призначенням, оскільки протягом місяця його відвідували неодноразово та в журналі відвідувачів зазначено, що метою перебування є репетиторство. Проте, вказаним актами не підтверджено фактів використання відповідачем житлового приміщення не за призначенням, тобто не для проживання (зокрема, для потреб промислового характеру, про що вказано у ст.6 ЖК УРСР), а доводи позивача щодо неодноразового відвідування відповідача іншими особами суд не бере до уваги як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону. Інших належними та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо використання відповідачем житлового приміщення не за призначенням, представником позивача в судове засідання не було подано та судом не здобуто. На підтвердження доводів заяви щодо втрати відповідачем права на користування житловим приміщенням студентського гуртожитку [ADDRESS] позивачем надано акти про втрату підстав на право користування житловим приміщенням від 12.01.2015 р. № 1.01/15, від 03.02.2015 року № 5.02/15, від 02.03.2015 року № 9.035/15, від 02.04.2015 року № 13.04/15, 05.05.2015 року № 25.05/15, від 02.06.2015 року № 40.06/15, складені комісією ТНЕУ, з яких вбачається, що [PERSON] не є студентом та не перебуває у трудових відносинах з ТНЕУ; в кімнаті № 149 гуртожитку [ADDRESS], не проживав. Судом встановлено, що зареєстроване місце проживання відповідача є гуртожиток [ADDRESS]. Позивач не оспорював той факт, що він дійсно не проживає у гуртожитку № 4, оскільки він був вселений у інший гуртожиток. Статтями 71, 72 ЖК УРСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннямвнаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Зі змісту ч.ч.1-2 ст.128 ЖК УРСР, випливає, що громадянам надається у гуртожитках жила площа, проте, позивачем не подано жодних доказів, що підтверджують його доводи про надання відповідачу житлової площі саме у кімнаті № 149 гуртожитку [ADDRESS] чи відособленого житлового приміщення у вказаній кімнаті з видачею ордера відповідно до вимог ст. 129 ЖК УРСР. Також, позивачем не доведено факту укладення договору (угоди) найму щодо даного житлового приміщення після набуття позивачем права оперативного управління. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням у зв'язку з тим, що він без поважних причин не проживає у зазначеному жилому приміщенні, тому вказані вимоги позивача щодо суд вважає такими, що не підлягають до задоволення у зв'язку з їх безпідставністю . За даних обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача з кімнати №38 студентського гуртожитку № 1 Тернопільського національного економічного університету за адресою [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням студентського гуртожитку № 4 Тернопільського національного економічного університету за адресою [ADDRESS], а тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed