Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він є власником будинку №53 по вул. Краснопільська в м. Суми. У вказаному будинку зареєстровані його неповнолітні онуки [PERSON] та [PERSON], які у будинку тривалий час не проживають без поважних причин, оскільки мешкають разом зі своїми батьками. Зазначив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] понад рік не мешкають у спірному будинку, а тому просить визнати їх таким, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали. Відповідачі у судове засідання не зявилися. Представник 3-ї особи після перерви оголошеної у судовому засіданні до суду не прибув, подав письмовий висновок. Зважаючи на повторне не прибуття у судове засідання відповідачів, на підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представників позивачів, представника Служби у справах дітей Сумської міської ради, дослідивши докази подані сторонами, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Судом було встановлено, позивач на підставі договору (а.с. 5) є влсником будинку № 53 по вул. Краснопільська в м. Суми. У вказаному будинку в якості члена сімї власника зареєстровані донька позивача [PERSON] та її неповнолітні діти (онуки позивача) [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішення суду від 18.01.2016 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням у спірному будинку (а.с. 6) З вказаного Рішення суду від 18 січня 2016 року вбачається, що [PERSON] тривалий час (більше року) не проживає у спірному будинку, комунальні послуги не сплачує, але не знімається з реєстрації за місцем проживання. Вона добровільно, забравши свої речі із спірного житлового приміщення, виїхала на постійне проживання до свого чоловіка в м. Ромни, де разом із своїми неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] мешкає до цього часу. Як повідомив у судовому засіданні її представник, протягом останніх чотирьох місяців відповідачка знаходиться в Росії. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] не знає і ніколи не бачила, лише знає що у позивача є донька. У позивача у власності є будинок та вона з 2014 року часу буває у цьому будинку, оскільки товаришує з сестрою позивача. Вона з чоловіком допомагали при виконанні будівельних робіт у цьому будинку, починаючи з весни 2014 року. Позивач мешкає з сестрою у м. Суми по вул. Харківська. В будинку по вул. Краснопільська взагалі ніхто не мешкає, у всякому разі починаючи з 2014 року. Свідок [PERSON] пояснив суду, що останній раз бачив [PERSON] на похоронах, де остання повідомила що вона з дітьми мешкає в Ромнах. До цього [PERSON] взагалі ніколи не бачив. [PERSON] приблизно з 2013 року мешкає з ним та дружиною у м. Суми по вул. Харківська. У [PERSON] є будинок на вул. Краснопільська, але там ніхто не мешкає з осені 2013 року. Познайомився з позивачем у 2010 році, останній мешкав у своєму будинку сам. З висновку Служби у справах дітей СМР вбачається, що вони підтримали позов та зазначили, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] разом зі своїми батьками з 2015 року мешкають на території Російської Федерації. Батько дітей [PERSON] має у власності ? частину квартири у м. Ромни. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положенням ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. \~ Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України - Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд вважає, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України неповнолітні [PERSON] та [PERSON] втратили право користування спірним житловим приміщенням внаслідок тривалої відсутності, а тому вимоги позивача в даній частині підлягають задоволенню.

Outcome: approved