Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач через свого представника адвоката Матвєєву Т.С. звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що позивач з 11.11.1983 зареєстрований та проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаний житловий будинок позивач разом із родиною вселився у 1983 році після того, як поступив на роботу до колгоспу ім.Енгельса, при цьому жодні договори оренди чи будь-які інші договори між позивачем та будь-якими особами не укладалися. На той час будинок був порожнім, в ньому ніхто не проживав. У вказаному житловому будинку позивач проживає безперервно, відкрито з 1983 року та по теперішній час. Крім того, позивач отримав рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,12 га за адресою: [ADDRESS] . У квітні 2021 року позивач мав намір зареєструвати право власності на спірний житловий будинок, однак йому було повідомлено, що право власності на будинок зареєстровано за відповідачем СТОВ ім. Енгельса. Однак відповідач не повідомляв позивача про намір зареєструвати право власності на житловий будинок, жодного разу не заявляв свої вимоги на нього. Посилаючись на\~те,\~що позивач\~відкрито,\~добросовісно протягом\~38\~років володіє\~будинком,\~розташованим за\~адресою: [ADDRESS] , вчасно та добросовісно сплачує комунальні послуги, проводить капітальний та поточні ремонти, представник позивача просила визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на вказаний житловий будинок. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 21.04.2021 відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання на 21.05.2021. 21.05.2021 за клопотанням представника відповідача підготовче судове засідання відкладено до 08.06.2021. 24.05.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що 01.11.1983 [PERSON] було прийнято на роботу до колгоспу ім. Енгельса на посаду тракториста. Оскільки [PERSON] не мав у власності свого нерухомого майна, колгоспом йому було запропоновано на період роботи проживати в будинку за адресою: [ADDRESS] . 11.11.1983 позивач вселився у вказаний житловий будинок. З 14.02.2006 СТОВ ім.Енгельса є власником спірного житлового будинку. Представник відповідача посилається на те, що на час вселення позивачу було достовірно відомо про те, хто є власником житлового будинку, що виключає добросовісність володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю. Позивачем порушено умову щодо добросовісного володіння, оскільки у його діях відсутня така необхідна умова добросовісності як непоінформованість про незаконність свого володіння. Крім того, представник відповідача посилається на те, що позивач неодноразово звертався до суду з позовами до відповідача про визнання права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, тому йому було достовірно відомо ще у 2006 році про те, що житловий будинок належить відповідачу. Представник відповідача також зазначає, що вимоги про витребування майна у позивача СТОВ ім. Енгельса не заявлялись, оскільки позивач довгий час працював на посаді тракториста на підприємстві, на даний час є інвалідом ІІ групи, іншого житла у власності або законному володінні не має. Відкритість володіння відповідачем не оспорюється, оскільки позивач проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , за домовленістю з СТОВ ім.Енгельса, що є законним власником нерухомого майна. 03.06.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання не погоджується з доводами, викладеними у відзиві на позов. Зокрема, посилається на те, що на момент, коли [PERSON] заволодів житловим будинком (1983 рік), у нього були відсутні будь-які підстави вважати, що на спірний житловий будинок ще хтось претендує. Після того, як СТОВ ім. Енгельса в 2006 році зареєструвало право власності на житловий будинок за собою, позивачу про це не повідомлялося. Про порушене право позивачу стало відомо у квітні 2021 року, коли він отримав інформаційну довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно. Представник позивача посилається на те, що в справі наявні всі підстави набуття позивачем права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, а саме: законність об`єкта володіння, добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість володіння та безперервність, а тому позовні вимоги просила задовольнити. 08.06.2021 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 01.07.2021. 18.06.2021 до суду від представника відповідача надійшло заперечення, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем порушено умову щодо добросовісного володіння спірним житловим будинком як непоінформованість про незаконність свого володіння. 01.07.2021 судове засідання відкладено до 16.08.2021 за клопотанням представника відповідача. 16.08.2021 розгляд справи не відбувся у зв`язку із зайнятістю головуючого у кримінальному провадженні. Розгляд справи призначено на 08.09.2021. 08.09.2021 розгляд справи за клопотанням представника відповідача відкладено до 19.10.2021. 19.10.2021 за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено до 15.11.2021. 15.11.2021 у зв`язку з неявкою представника відповідача судове засідання відкладено до 13.12.2021. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, на позовних вимогах наполягає. За таких підстав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних матеріалів справи та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов таких висновків. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що позивач [PERSON] з 11 листопада 1983 року зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються даними про місце реєстрації позивача в паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданому Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 19.12.1997; довідкою, виданою виконавчим комітетом Новопсковської селищної ради Луганської області 16.04.2021 за вих.№ 157; актом щодо встановлення факту постійного проживання [PERSON] від 16.04.2021, складеним старостою с. Кам`янка [PERSON] у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] . З акту щодо встановлення факту постійного проживання [PERSON] від 16.04.2021 також вбачається, що старостою с. Кам`янка [PERSON] у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] було проведено обстеження житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в результаті чого встановлено, що [PERSON] у вказаному житловому будинку проживає безперервно, відкрито з 1983 року по теперішній час, проводить комунальні послуги за електроенергію та споживання природного газу. При візуальному огляді житлового будинку встановлено, що у будинку проведено капітальний ремонт за кошт [PERSON] , проведено заміну опалення, встановлено пластикові вікна, проведено утеплення фасаду будинку. Із копії трудової книжки [PERSON] слідує, що останній працював в колгоспі ім.Енгельса на посаді тракториста з 01.11.1983 по 06.05.1997. Відповідно до довідки, виданої СТОВ ім. Енгельса 16.04.2021 за вих. № 25-ВК, [PERSON] перебував членом колгоспу імені Енгельса з 01.11.1983 Пр. №14 від 16.12.1983 по квітень (27 днів) 1997 року. В довідці також зазначено, що 10.05.2002 колгосп імені Енгельса реорганізовано в СТОВ ім. Енгельса Пр. № 4 від 10.05.2002. Рішенням виконавчого комітету Кам`янської сільської ради №43/410 від 19.12.1996 [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,12 га, та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно із рішенням виконавчого комітету Кам`янської сільської ради Новопсковського району Луганської області від 09.07.2019 за № 05 «Про присвоєння адреси житловому будинку з господарськими будівлями» присвоєно адресу на житловий будинок з господарськими будівлями, в якому проживає [PERSON] , а саме: [ADDRESS] . Згідно із довідкою №4-01-32/176 від 01.04.2021 про спожиту та оплачену послугу електропостачання за період з 01.01.2018 по 01.02.2019, інформацією про сальдові обороти по споживачу [PERSON] за період з 2019 року по березень 2021 року, позивач сплачував комунальні послуги за електропостачання за адресою: [ADDRESS] , у вказані періоди. Крім того, суд встановив, що на замовлення позивача 30.01.2019 був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Оцінка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , становить 85292,00 грн. Таким чином, суд встановив, що позивач відкрито та безперервно володіє житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , з 1983 року, що також не заперечувалося стороною відповідача. В той же час, з інвентаризаційної справи № 380 на домоволодіння [ADDRESS] слідує, що вказане домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння серії [NUMBER] від 14.02.2006 належить СТОВ ім.Енгельса на праві колективної власності, про що також свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11688863 від 31.08.2006. Суд встановив, що до теперішнього часу жодних договорів чи інших угод щодо зазначеного нерухомого майна між сторонами не укладено. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , та відкрито і безперервно користується ним. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 цього Кодексу за набувальною давністю розповсюджується також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки на набуття чинності цим Кодексом. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного права, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження№ 12-291гс18). При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження№ 61-19156св18). Суд встановив, що позивач вселився до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з дозволу представників колишнього колгоспу ім.Енгельса, правонаступником якого є СТОВ ім. Енгельса, як працівник, який перебував у трудових відносинах з колгоспом, що підтверджує, що він знав і знає, що користується чужим майном. А тому не можна вважати володіння позивачем спірним будинком добросовісним. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Суд встановив, що спірне нерухоме майно має власника, власник цього майна позивачу відомий, нерухоме майно перебуває у колективній власності та власник майна заперечує проти визнання права власності на це майно за позивачем. За змістом ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи та наявних у справі доказів вбачається, що позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами відповідно до положень ст. ст.76-81 ЦПК України добросовісності заволодіння позивачем житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , а саме по собі відкрите та безперервне користування спірним житловим будинком з 1983 року не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за набувальною давністю. Таким чином, надавши оцінку кожному аргументу, наведеному представником позивача в позовній заяві, представником відповідача у відзиві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а тому в позові слід відмовити в повному обсязі. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). \~ \~ \~ \~При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. \~ \~ \~ \~Суд встановив, що при зверненні з позовом до суду позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №44949 від 16.04.2021, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] віднесений до 1 категорій громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 20.05.1997. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. \~ \~ \~ \~За таких підстав, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, сплачену ним суму судового збору у розмірі 908,00 грн необхідно повернути йому з державного бюджету. Згідно з ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог позивачу, який звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне компенсувати судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed