Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі - банк) звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по відсотках за договором кредиту б/н від 15.08.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість за період з 31.08.2012 року по 31.08.2015 року у розмірі 8815,42 грн. В обґрунтування вимог банк вказує, що 15.08.2006 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 6000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку строком дії до 05/13, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач взяті на себе зобовязання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31.08.2015 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 4127,07 грн. Посилаючись на те, що кредитний договір не є припиненим чи розірваним, а нарахування відсотків здійснюється за весь час фактичного користування кредитними коштами до повного погашення заборгованості, на суму залишку заборгованості, банк просив стягнути з відповідача нараховані відсотки за період з 31.08.2012 року по 31.08.2015 року у розмірі 8815,42 грн. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог банку до [PERSON] про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках за період з 31.08.2012 року по 30.04.2014 року на суму 4787. 40 грн. закрито на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. У судове засідання представник банку не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав заяву про слухання справи у його відсутності, відповідно до якої позов підтримав та просив задовольнити, а також подав письмові пояснення на позов. Відповідач у судове засідання не зявився, подав заяву про слухання справи у його відсутності. У поданих письмових запереченнях на позов вказав про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках за період з 31.08.2012 року по 30.04.2014 року на суму 5026,77 грн., оскільки щодо даної позовної вимоги вже постановлено судове рішення від 30.04.2015 року, яке набрало законної сили, а щодо вимог про стягнення заборгованості на суму 3788,65 грн. просив застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. Судом установлено, що 15.08.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір кредиту за №4405881738465745, шляхом написання заяви, яка разом із Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, тарифами складає договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов договору відповідачу були надані у кредит грошові кошти в сумі 6000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, який згідно Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, вказується на лицевій стороні картки ( п. 5.4 та 3.1 Правил). Згідно з умовами договору позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. У червні 2014 року банк предявив до суду позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором кредиту за №4405881738465745 від 15.08.2006 року, яка станом на 30.04.2014 року складала 22548,46 грн. з яких: 4127,07грн. - заборгованість за кредитом; 16871,46грн. - заборгованість за процентами, нарахованими за період з 17.08.2006 року по 30.04.2014 року, а також штрафи - 500 грн. та 1049,93 грн. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року, у задоволенні позову банку до [PERSON] про стягнення заборгованості станом на 30.04.2014 року за цим же договором кредиту відмовлено, у звязку з пропуском строку позовної давності. Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що останнє повернення кредитних коштів по спірному договору кредиту [PERSON] мало місце 17 серпня 2007 року на суму 1714,38 грн., а прострочена заборгованість за кредитом виникла ще 29.09.2006 року. Починаючи з 18 серпня 2007 року відповідач припинив сплату коштів із погашення кредиту. Судом також встановлено, що строк дії картки, виданої [PERSON] при укладенні даного кредитного договору 15.08.2006 року, який збігається із закінченням кінцевого строку повного погашення кредиту, закінчився 01.05.2008 року, а із позов банк звернувся лише 03.06.2014 року, тобто з пропуском трирічного стоку позовної давності. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановленні судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 05 жовтня 2015 року банк предявив позов до [PERSON] про стягнення заборгованості по відсотках за цим же договором кредиту від 15.08.2006 року, нарахованих за період з 31.08.2012 року по 31.08.2015 року у розмірі 8815,42 грн. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог банку до [PERSON] про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках за період з 31.08.2012 року по 30.04.2014 року на суму 4787. 40 грн. (8815,42 4028.02 грн.) закрито на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України . З розрахунку заборгованості за договором кредиту [PERSON] за період з 31.08.2012 року по 31.08.2015 року вбачаться, що сума нарахованих процентів за період з 30.04.2014 року по 31.08.2015 року становить 4028,02 грн. У період з 31.08.2012 року по 31.08.2015 року [PERSON] будь-яких коштів на погашення спірного кредиту не сплачував. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, в тому числі, оглянувши матеріали цивільної справи за № 607/8866/14ц, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. В силу вимог ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Згідно з вимогами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу вимог ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання. Згідно з вимогами ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусового порядку через суд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого борг або іншого обовязку. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної даності ( ст. 257 ЦК) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК). Таким чином, перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, який у даному випадку настав 01.05.2008 року, із закінченням строку дії платіжної картки. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що строк дії картки, виданої [PERSON] при укладенні даного кредитного договору 15.08.2006 року, який збігається із закінченням кінцевого строку повного погашення кредиту, закінчився 01.05.2008 року. Починаючи з 18 серпня 2007 року [PERSON] припинив сплату коштів із погашення кредиту. Вказані обставини справи встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року та ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року, які набрали законної сили. Починаючи з серпня 2007 року по даний час [PERSON] будь-яких коштів на сплату кредиту не вносив, що підтверджується матеріалами справи. Банк звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках 05.10.2015 року. Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по нарахованих процентах за період з 30.04.2014 року по 31.08.2015 року на суму 4028,02 грн., що в силу вимог ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Безпідставними є твердження представника банку про автоматичне неодноразове продовження дії картки, оскільки автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, а тому продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Аналогічні за змістом правові висновкивикладено у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року №6-14 цс 14, від 12 листопада 2014 року за №6-167цс14, 6-127 від 22.10.2014 року, які відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7ЦПК України є обовязковими для всіх судів України. Крім того, банком не подано суду будь-яких доказів про те, що відповідач [PERSON] отримав нову картку, який строк дії нової картки. Суд не відхиляє доводи позивача про те, що договір діє до повного виконання позичальником своїх зобовязань по договору, оскільки умова договору про його дію до повного виконання сторонами зобовязань не може вважатись встановленням строку дії договору. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Із зявою про поновлення строку позовної давності банк до суду не звертався та доказів поважності причин його пропуску не представив. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 254, 256, 257, 261, 267, 526, 530, 612, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed