Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач свій позов обґрунтовує тим, що він є власником 7/12 частин квартири [ADDRESS]. Власником іншої частини квартири є його син - [PERSON] У вказаній квартирі крім нього, зареєстровані - його син [PERSON], дружина сина - [PERSON] та їх неповнолітня дитина - [PERSON]. У жовтні 2013 року син разом зі своєю сім'єю забрали усі свої речі та виїхали з квартири. З того час, [PERSON] та відповідачі у спірній квартирі не мешкають, участі в її утриманні не приймають. Тому, з підстав визначених ст 405 ЦК України, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідачі без поважних причин більше року не проживають у спірному житловому приміщенні. 27 квітня 2017 року у даній справі було відкрите провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2017 року, дана справа була передана у провадження судді Бурда Б.В. 13.11.2017 року відповідачем [PERSON], яка дії від свого імені та в інтересах неповнолітньої [PERSON], поданий відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач послалася на те, що вона зареєстровану у [ADDRESS], а не в будинку 9 по вул Карбишева. ЇЇ чоловік ї співвласником спірної квартири. Вона та її донька на законних підставах вселилися у спірну квартиру, були в ній зареєстровані та мешкали тривалий час. Після смерті матері її чоловіка, у них значно погіршилися стосунки з позивачем, який створював їм (їй та її чоловіку) перешкоди у проживанні у квартирі. Між ними постійно виникали сварки з побутових питань, що улаштовував позивач. У зв'язку з чим, вона з чоловіком була вимушена залишити квартиру та винаймати житло. При цьому, вона та чолові постійно відвідували квартиру у відсутність позивача, але в листопаді 2017 року позивач змінив замки та вони втратили доступ до квартири. 21.11.2017 року [PERSON] подав письмові заперечення проти позову в яких просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень посилається на ті самі обставини, що наведені відповідачем. 23.11.2017 року судом розпочатий розгляд справи по суті та відкладено розгляд справи на 15.02.2018 року у зв'язку з ненаданням висновку Службою у справах дітей СМР. 13.02.2018 року Службою у справах дітей СМР наданий письмовий висновок у якому дана третя особа зазначає про безпідставність заявленого позивачем позову до неповнолітньої [PERSON], оскільки задоволення позову призведе до порушення житлових прав дитини та її права користуватися житлом належним її батьку. 15.02.2018 року судом продовжено розгляд справи по суті та у судовому засіданні оголошено перерву до 28.03.2018 року для повторного виклику свідка. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Позивач також пояснив, що спочатку вони усі жили разом, але стосунки не склалися, а тому відповідачі залишили приміщення. Він є пенсіонером та не має можливості оплачувати за нараховані комунальні послуги. Зазначив, що відповідачі та син жили у спірній квартирі до жовтня 2013 року, а потім залишили квартиру у зв'язку з постійними сварками. Він попросив сина та невістку залишити квартиру, оскільки вони себе ведуть погано, погано ставилися до його покійної дружини, а після її смерті також стали погано ставитися до нього. Пояснив, що постійно виникали сварки з приводу користування квартирою, а тому спірну квартиру слід продати чи розміняти. Відповідач [PERSON] позов заперечила з підстав наведених у відзиві на позов. Також пояснила, що позивач створив такі умови, що не дають можливості мешкати у квартирі: вселив квартирантів, виставив їх речі, поставив кодовий замок на пральну машину, змінив замки на вхідних дверях. Вони вимушені були залишити квартиру в жовтні 2013 року та винаймати інше житло. 3-я особа [PERSON] позов заперечив та пояснив, що батько сказав, що краще спалить квартири, ніж вона залишиться йому. Він побоювався за дитину та залишив квартири разом з сім'єю. В даний час вони винаймають житло. Інші треті особи сповіщені про час та місце розгляду справи, але їх представники до суду не з'явилися. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові заяви сторін по суті справи та подані суду докази, вважає позов необґрунтованим з огляду на таке. Судом було встановлено, позивач є власником 7/12 частини квартири [ADDRESS]. Власником іншої частини (5/12) є син позивача - [PERSON] Дані обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються копією Свідоцтва про право власності на житло (а.с. 8) з відмітками про видачу Свідоцтв про право на спадщину після смерті одного з співвласників - [PERSON] на ім'я позивача та [PERSON] У вказаній квартирі на постійній основі в якості членів сім'ї зареєстровані позивач, [PERSON] (син позивача), [PERSON] (невістка) та [PERSON] (онука), що підтверджується підтверджуються довідкою по склад зареєстрованих осіб (а.с. 7). Законність вселення у спірну квартиру відповідачів та законність їх реєстрації в ній сторонами не заперечується. Також сторонами не заперечується той факт, що з жовтня 2013 року відповідачі та 3-я особа [PERSON] у спірній квартирі не проживають. Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - зазначеною квартирою, з підстави, передбаченої ст.405 ЖК України, а саме: відсутності відповідачів у квартирі понад один рік без поважних причин. В обґрунтування свої вимог позивач послався на пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] Однак пояснення даних свідків суд не може взяти до уваги, оскільки дані свідки лише пояснили, що тривалий час не мешкають у квартирі. Однак не змогли пояснити з яких саме причин відповідачі не мешкають у спірній квартирі та чи маються у квартирі речі відповідачів. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положенням ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України - Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідачі були зареєстровані у спірному житловому приміщенні та вселилися в нього, в якості членів сім'ї власника. Одним з співвласників спірного житла є [PERSON], який є чоловіком відповідача [PERSON] та батьком відповідача [PERSON] Даний співвласник заперечує можливість позбавлення членів його сім'ї права користування належним йому на праві спільної часткової власності з позивачем житловим приміщенням. Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] вимушено, через непорозуміння з батьком (позивачем у даній справі) та постійні сварки, у жовтні 2013 року забрав відповідачів (дружину та доньку) й залишив спірну квартиру та став мешкати з сім'єю у найманому житлі. Так, у своїх поясненнях у суді позивач вказав на те, що відповідачі та син залишили квартиру у зв'язку з постійними сварками. При цьому, саме він попросив сина та невістку залишити квартиру, оскільки вони, з його точки зору, себе вели негідно. Також, при вирішенні даної справи, суд враховує й те, що позивач створює перешкоди відповідачам у користуванні квартирою, що підтверджується наданим суду висновком органів національної поліції (а.с. 106). Окрім того, допитані за клопотанням позивача свідки пояснили суду: -[PERSON] про те, що дійсно відповідачі та син позивача тривалий час, більше 3 років, не мешкають у спірній квартирі. Зі слів позивач йому відомо, що вони виїхали жити в інше місце через конфлікти. -[PERSON] пояснила суду, що зі слів позивача вона знає, що позивач живе один, але причини з яких живе сам вона не знає. Раніше відповідачів вона бачили у дворі. З розмов сусідів знає, що позивач з сином та невісткою не ужилися, але чму не знає. Наведене свідчить про те, що залишення відповідачами спірного житлового приміщення є вимушеним кроком та не свідчить про втрати ними інтересу до цього житла. Також при вирішення спору суд й враховує висновок служби у справах дітей щодо вирішення цього спору в частині, що стосується інтересів неповнолітньої [PERSON] Суд зазначає, що пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною першою статті 18 Закону «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згадою між дитиною та батьками. За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Як вже зазначалося судом, [PERSON] (батько неповнолітнього відповідача [PERSON]) є співвласником спірного житлового приміщення, він бажає користуватися своїм майном та бажає збереження права користування цим житловим приміщенням за своєю неповнолітньою донькою і дана позиція 3ї особи цілком узгоджуються з наведеними вище нормативними положеннями щодо обов'язків батьків забезпечити належні умови проживання дитини. Наведене у своїй сукупності свідчить на те, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження неповажності причин відсутності відповідачів понад встановлені законом строки, а відтак у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed