Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

Представник АТ «Дельта Банк»-Гошовська К.Г. звернулася до Мукачівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, витребування майна та визнання права власності. 14 липня 2014 року від представника АТ «Дельта Банк» - Гошовської К.Г. на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що АТ «Дельта Банк» належить приміщення (торгівельний заклад) загальною площею 503,00 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], право власності на яке останнє набуло у відповідності до умов Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 26 квітня 2011 року за реєстровим номером 1645. У травні 2014 року АТ «Дельта Банк», як законному власнику вищевказаного приміщення стало відомо, що право власності на останнє перейшло до [PERSON] на підставі договору дарування від 30.09.2013 року, укладеного між нею, як іпотекодержателем, та [PERSON], як іпотекодавцем, в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики. Пізніше, АТ «Дельта Банк» стало відомо, що [PERSON] незаконно набув право власності на підставі договору дарування нерухомого нежитлового приміщення від 28 вересня 2013 року, укладеного між [PERSON], як Дарителем, та [PERSON], як Обдарованим, та посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] 28 вересня 2013 року і зареєстрований в реєстрі за номером № 839. Із змісту пункту 1 договору дарування, вбачається, що майно, яке безоплатно передавалося в дар, належить на праві приватної власності громадянину [PERSON] «згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області (справа №2-614/13 від 16.08.2013 року про визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно, яке набуло законної сили 01.09.2013 року). Зазначеним рішенням від 16.08.2013 року визнано право власності за [PERSON] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Український промисловий банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 26.04.2011 року. Позивач зазначає, що викладене в рішенні від 16.08.2013 року абсолютно не відповідає дійсності, оскільки, 26.04.2011 року договір про задоволення вимог іпотеко держателя було укладено між ПАТ «Дельта Банк», як іпотекодержателем, та ТзОВ «Український промисловий банк», як іпотекодавцем, та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно даного договору про задоволення вимог іпотеко держателя, саме АТ «Дельта Банк», як іпотекодержатель, а не [PERSON], набув право власності на нежиле приміщення (торгівельний заклад), яке розміщене на першому та другому поверсі, загальною площею 503,00 (п'ятсот три) кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Крім того, як вбачається з листа Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області № 10448 від 18.04.2014 року «цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Український промисловий банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності в 2013-2014 роках судом не розглядалася № 2-614/13 в суді не зареєстрований.» Отже, Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області ні 16.08.2013 року, ні іншою датою, не ухвалювалося рішення у справі № 2-614/13 та не визнавалося за [PERSON] право власності на нежиле приміщення (торгівельний заклад) загальною площею 503,00 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. Тобто, вищезазначене рішення являється підробленим зі сторони [PERSON], з метою незаконного визнання за собою право власності та з метою подальшого незаконного відчуженням. З врахуванням вищевикладеного, на підставі ст.ст. 215, 317, 321, 328, 387-388 ЦК України, представник позивача вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник позивача АТ «Дельта Банк» - Гошовська К.Г. в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги, просила суд їх задоволити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, не заперечила щодо ухвалення заочного рішення. Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] зазначив, що матеріали справи є достатніми для того, щоб вважати позовні вимоги підставними та такими що підлягають задоволенню. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України суд, за згоди позивача, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії Витягу № 35693267 від 02.10.2012 року з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «Мукачівське МБТІ та ЕО», нежиле приміщення (торгівельний заклад) загальною площею 503,00 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], на праві власності належить АТ «Дельта Банк». (а.с.14-15) Право власності АТ «Дельта Банк» на вищевказане приміщення виникло на підставі договору від 26.04.2011 року про задоволення вимог іпотеко держателя, укладеного між ПАТ «Дельта Банк», як іпотекодержателем, та ТзОВ «Український промисловий банк», як іпотекодавцем, та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.10-11) З копії Витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за №19079708 від 17.03.2014 року вбачається, що [PERSON] набула право власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS], на підставі договору іпотеки, укладеного між нею, як іпотекодержателем, та [PERSON], як іпотекодавцем, в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики (а.с. 16-18) Право власності [PERSON] на вищевказане житлове приміщення набуто останнім на підставі договору дарування від 28.09.2013 року, укладеного між [PERSON], як Дарителем, та [PERSON], як Обдарованим, та посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] 28 вересня 2013 року і зареєстрований в реєстрі за номером № 839. З вищевказаного договору від 28.09.2013 року вбачається, що підставою набуття [PERSON] права власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS], було рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16.08.2013 року в справі за №2-614/13. (а.с.12-13) З відповіді Мукачівського міськрайонного суду за №10448 від 18.04.2014 року вбачається, що цивільна справа за позовом [PERSON] до ТзОВ «Український промисловий банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності в 2013-2014 роках судом не розглядалася, вказаний у запиті №2-614/13 в суді не зареєстрований. (а.с.54) Згідно з ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.215 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330 ЦК України). Згідно ст.215 ЦК України підставами визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено наступне: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.ст. 317, 321 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього право або обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Матеріалами справи встановлено, що Мукачівським міськрайонним судом 16.08.2013 року не ухвалювалося жодного рішення про визнання права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS], цивільна справа №2-614/13 за позовом [PERSON] до ТзОВ «Український промисловий банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності в 2013-2014 роках судом не розглядалася, відповідно відсутні і правові підстави для набуття [PERSON] такого права власності. З врахуванням викладеного, суд вважає, що є достатньо підстав для визнання недійсним договору дарування нерухомого майна нежитлового приміщення, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого 28 вересня 2013 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 839. Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] набув право власності на оспорюване нерухоме майно згідно договору дарування, тобто на підставі правочину, який передбачає безоплатну передачу майна. В подальшому від [PERSON], який набув право власності на спірне нежитлове приміщення за договором дарування від [PERSON], який не мав права його відчужувати, право власності перейшло до [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала, права йото відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що майно АТ «Дельта Банк» вибуло з його власності не з його волі, а отже є достатньо підстав для задоволення вимоги представника позивача щодо витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь АТ «Дельта Банк нежилого приміщення, яке розміщене на першому та другому поверсі, загальною площею 503,00 (п'ятсот три) кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Водночас, суд вважає, що вимога представника позивача про визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS], не підлягає задоволенню виходячи з наступного. З п.10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що уточнені представником АТ «Дельта Банк» - Гошовською К.Г. позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial