Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом вселення та зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у володінні та користуванні цим домоволодінням. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] зареєстрована та з 05.02.2009 р. проживала у вказаному будинку. Внаслідок сварки [PERSON] поміняв замки та з вересня 2015 р. перешкоджає доступу [PERSON] та її дітей до будинку. В судових засіданнях представник позивача первісний позов підтримав з аналогічних мотивів. Ствердив, що у зв'язку із перешкодами у користуванні житлом [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Водночас визнав, що спільним дітям [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні будинковолодінням не чиняться, діти періодично там бувають. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проти первісного позову заперечили. Ствердили, що дійсно, [PERSON] була зареєстрована та проживала у вказаному будинковолодінні як дружина (невістка) відповідно. У вересні 2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, з липня 2015 р. [PERSON] у вказаному будинковолодінні не проживає, оскільки виїхала проживати до своєї матері; речі її відсутні. Спільні діти [PERSON] та [PERSON] періодично бувають у цьому будинку, жодні перешкоди їм не чиняться. На даний час [PERSON] створив нову сім'ю, яка спільно проживає у цьому будикноволодінні, а тому вселення [PERSON], яка має інше місце проживання, суперечитиме моральним засадам суспільства. [PERSON] визнав, що дійсно, у грудні 2015 р. він змінив замки у будинку, оскільки загубив ключі і нових ключів від [PERSON] не надавав. Водночас, [PERSON], подав зустрічний позов у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Позов мотивований не проживанням [PERSON] у цьому будинку понад один рік. [PERSON] зустрічний позов підтримав. Представник позивача проти зустрічного позову заперечив покликаючись на те, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки він не зареєстрований та не проживає за цією адресою. Залучені в якості третіх осіб власники будинковолодіння по [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судові засідання не з'являлись, хоча належно повідомлялись про час і місце розгляду справи. 06.02.2017 р. представник [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, покликаючись на відсутність нових доказів. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Будинковолодіння в [ADDRESS], у складі житлового будинку, сараю з літньою кухнею, погрібу та огорожі належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках по 1/3 на підставі свідоцтв про право на спадщину, що підтверджується витягом з реєстру пав власності на нерухоме майно від 27.06.2007 р.. Земельна ділянка площею 0,1424 га розташована за тією ж адресою для індивідуального житлового будівництва, на тих самих правах належить тим самим особам, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку [NUMBER], зареєстрованого 04.07.2007 р.. З відмітки у паспорті [PERSON] вбачається, що вона зареєстрована за вказаною адресою з 05.02.2009 р.. При цьому, у вказаному будинковолодінні на даний час зареєстровані [PERSON], його діти [PERSON], [PERSON], родичі [PERSON], [PERSON], а також залишається зареєстрованою [PERSON], що підтверджується довідкою виконкому Ярмолинецької селищної ради №1671 від 20.05.2016 р.. У відповідності до довідки виконкому Ярмолинецької селищної ради №3633 від 27.09.2016 р., [PERSON] хоча і залишається зареєстрованою, зі слів сусідів за цією адресою не проживає. Покликання представника [PERSON] на невірність відомостей у цій довідці, спростовується іншими матеріалами справи. Так, рішенням Ярмолинецького районного суду від 15.12.2015 р. у справі №689/2359/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, з [PERSON] присуджено аліменти на утримання спільних із [PERSON] дітей ([PERSON], [PERSON]) та встановлено, що сторони проживають окремо з липня 2015 р.. Рішенням Ярмолинецького районного суду від 15.09.2016 р. у справі №689/944/16, яке набрало законної сили 10.10.2016 р. між вказаними особами розірвано шлюб, що був укладений 21.07.2001 р. та також встановлено, що сторони проживають окремо з липня 2015 р.. У первісному позові також стверджується, що [PERSON], не проживає за вказаною адресою з 2015 р., щоправда, з вересня. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Тобто, сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Однак, ст. ст. 15, 396 ЦК України надають право звертатись за захистом свого права власності та відповідного майнового інтересу, або свого речового права на чуже майно лише особі, якій належить таке речове право чи майновий інтерес. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не є власником вказаного будинковолодіння, не зареєстрований у ньому, що підтверджується листом Ярмолинецької селищної ради №477 від 09.09.2016 р., подав зустрічний позов мотивуючи тим, що одним із власників будинковолодіння є його дружина - [PERSON]. Однак, доказів на підтвердження повноважень представляти у спірних відносинах [PERSON] суду подано не було. Згідно із ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист лише свого цивільного права і лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки [PERSON], не належать права, які могли б порушуватись фактом реєстрації за вказаною адресою [PERSON], у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. З аналогічних мотивів слід відмовити у первісному позові до [PERSON], оскільки, не маючи жодного відношення до будинковолодіння, він юридично не спроможний вчинити перешкоди позивачу у володінні та користуванні житловим приміщенням. Окрім того, у позовній заяві позивач не покликається на будь-які дії зі сторони [PERSON], стверджуючи лише, що він був присутній під час вчинення їй перешкод [PERSON]. Водночас, матеріалами справи, зокрема, матеріалами перевірки № 1322 за зверненням [PERSON], заявами від 31.05.2016 р. та 15.08.2016 р. підтверджується факт перешкоджання вселенню [PERSON] зі сторони [PERSON]. Не заперечував цих обставин і [PERSON]. Суд погоджується з твердженням [PERSON] про те, що таке намагання вселитись носило формальний характер, враховуючи, що речі позивача у будинковолодінні відсутні, були вивезені нею. Однак, таке намагання вселитись мало місце до спливу одного року після виїзду позивача з даного будинковолодіння, а відтак, в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України невселення позивача у межах річного строку мало місце з поважної причини. Згідно із ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відтак, у цій частині первісний позов слід задовольнити. Позивач у первісному позові просить також зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні не лише житловим будинком, що входить до складу будинковолодіння, а будинковолодінням у цілому. Однак, ст. 405 ЦК України надає право члену сімії власника житла (у т.ч. колишньому) на користування лише житлом, а не іншим майном, яке, до того ж, належить іншим особам, позовні вимоги до яких не заявлялись. Позовна вимога у цій частині суперечить конституційній засаді недоторканості приватної власності. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Сама по собі вимога зобов'язати відповідачів не чинити перешкод позивачу у користуванні майном, за своєю суттю дублює першу позовну вимогу щодо усунення перешкод та скерована на майбутнє, - можливе порушення у майбутньому прав позивача шляхом вчинення перешкод. В силу ст. 15 ЦК України суд не вбачає підстав для захисту права до моменту його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, судові витрати - сплачена позивачем сума судового збору згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню на його користь пропорційно до задоволених вимог. Враховуючи наведене,

Outcome: partial