Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач у грудні 2015 року звернувся до суду з даним позовом до відповідача вказуючи, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить квартира [ADDRESS]. 15.03.2011 року був укладений договір оренди вказаної квартири з відповідачем, після чого він, передавши у той же строк квартиру відповідачу, сам переїхав жити до матері. При цьому, договір був укладений на строк не менш 3-х років з часу закінчення ремонту, фактично який відповідач виконав до 30.09.2011 року та розпочав здавати без його дозволу квартиру іншим особам, що викликало безліч скарг сусідів. На теперішній час фактична оренда квартири становить біля чотирьох років, тобто обовязковий строк дії цього договору сплив. У звязку з тим, що його сімейне становище змінилось, та йому необхідна вказана квартира для власного проживання з родиною, він в середині літа 2015 року попередив відповідача про необхідність повернення та звільнення квартири, однак відповідач не виконав усну вимогу власника, тому 01.09.2015 року відповідачу було надіслано письмову вимогу про припинення дії договору та необхідність у двомісячний термін, а саме до 30.11.2015 року звільнити квартиру, проте відповідач відмовився виконувати вимогу, про що повідомив листом від 26.10.2015 року. На підставі викладеного та того, що відповідач створює препони у реалізації його права власності, позивач просить суд розірвати договір оренди жилого приміщення від 15.03.2011 року, укладений між ним та відповідачем, стосовно квартири [ADDRESS], та зобовязати останнього звільнити вказану квартиру від речей та сторонніх осіб, та стягнути судові витрати. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності, проте за участі його представника та задоволення позову. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити на підставах, зазначених в позові, при цьому зауважив, що кардинальні зміни у позивача відбулись ще у 2014 році, які повязані з місцем роботи, збільшенням составу родини, потім рік проводились умовляння відповідача звільнити квартиру, проте відповідач відмовляється звільняти орендну квартири, чим чинить перешкоди в реалізації права позивача як власника квартири. Також у судових дебатах наголосив, що відповідач не сплачує орендну плату з грудня 2015 року, тобто не виконує належним чином договір, та здає квартиру у піднайм без згоди позивача. Під час розгляду справи змінились життєві обставини та спірна квартира позивачу на цей час необхідна окрім особистого використання/проживання при перебуванні у м. Маріуполі, також для укладання договору міни або купівлі-продажу на відповідну нерухомість у м. Сміла, де на цей час працює та винаймає житло позивач, з відповідним використанням житла для його проживання та членів його сім'ї. Крім цього, відповідно до ст. 821 ЦК України строк дії договору сплив 06.05.2016 року. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, надав суду письмові заперечення, в яких зауважив, що 01.09.2015 року позивач направив на його адресу вимогу саме про припинення вищевказаного договору оренди, та звільнення житлового приміщення в термін до 30 листопада 2015 року, яка є незаконною та виходять за рамки договірних відносин. При цьому, припинення дії договору і розірвання договору абсолютно різні за змістом і тягнуть за собою різні наслідки, в той час як вимогу про розірвання договору від позивача він не отримував, тому права останнього в даній частині порушені ним не були, а тому законні підстави для звернення до суду у позивача відсутні. Зауважує на неправомірності вимоги позивача про передачу даної квартири третій особі [PERSON], порушення ним вимоги ч.3 ст. 825 ЦК України щодо попередження наймача про розірвання договору за два місяці. Вважає посилання позивача про необхідність використання квартири у особистих цілях необґрунтованими, оскільки останній дану квартиру здає в оренду, а сам тривалий час працює та мешкає за межами Донецької області. Допитані в судовому засіданні в якості свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] разом зі своєю матірю [PERSON] мешкають за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахчіванджи, 21-21. [PERSON] вони бачать у дані квартирі регулярно, чи мешкає разом з ними цивільна дружина останнього - [PERSON] та син, вони не можуть однозначно підтвердити, проте неодноразово бачили жінку з дитиною, які нібито мешкають адресою: м. Маріуполь, вул. Бахчіванджи, 21-21. Також зауважили, що [PERSON] є їх сусідом його вони бачать регулярно та мешкає він у [ADDRESS]. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є цивільною дружиною позивача, пояснила, що разом з [PERSON] вона мешкає з 2013 року за адресою м. Маріуполь, вул. Бахчіванджи, 21-21, проте іноді вона перебуває за адресою мешкання своєї матері. На даний час [PERSON] часто перебуває у відрядженнях поза межами міста Маріуполя, та вони мають намір зареєструвати шлюб, проте у звязку з незручностями мешкання разом з матірю позивача за однією адресою та наміром окремого мешкання, це питання вони досить не вирішили. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 15.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди квартири [ADDRESS]. При цьому, згідно витягу про реєстрацію право власності на нерухоме майна вказана квартира№16 у будинку №76 по пр. Будівельників в м. Маріуполі на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.06.2003 року. Згідно довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої ЖБК «Янтар» 17.02.2016 року, до складу сімї [PERSON] за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахчиванджи, 21-21 входять: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно довідки, посвідченої ЖБК «Янтар» 16.02.2016 року, за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахчиванджи, 21-21, мешкає та зареєстрована [PERSON], також у вказаній квартирі без реєстрації мешкає власник квартири [PERSON], його цивільна дружина [PERSON] та син [PERSON] На підтвердження факту необхідності використання позивачем, як власником, у власних цілях квартири [ADDRESS], суду надано довідку ТОВ «Смілянський ливарний завод» від 11.03.2016 року, згідно якої [PERSON] прийнятий на посаду головного металурга з 06.10.2014 року та працює по теперішній час, винаймає житло у м. Сміла та регулярно перебуває у відрядженнях, зокрема декілька разів на місяць в м. Маріуполь. Згідно п.3.1. вказаного договору від 15.03.2011 року строк оренди жилого приміщення встановлений Додатку №1 до договору, так відповідно до п.1.3. Додатку №1 після виконання орендатором капітального ремонту квартири орендодавець гарантує орендатору строк оренд квартири на менш трьох років. Крім того, згідно п. 5.4.4 самого договору оренди орендатор по закінчення строк договору зобовязан повернути орендодавцю квартиру у справному стані. Згідно ч.ч. 1,3 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмові формі (ч. 1 ст. 811 ЦК України) та на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 821 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором, якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 815 ЦК України визначені обовязки наймача щодо використання житла лише для проживання у ньому, забезпечування збереження житла та підтримування його в належному стані. Так в ході розгляду справи встановлено, що відповідач мешкає не у квартирі [ADDRESS], яка є предметом договору оренди, а за адресою: м. Маріуполь, вул.. Бахчиваджі, 21-17, за якою і була отримана останнім позовна заява по даній справі, що підтверджується поштовим увідомленням наявним в матеріалах справи та поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків. В той час, як згідно із ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, й лише у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Право наймодавця-власника на розірвання договору найму із зазначених підстав також вказано у ст. 168 ЖК України. Так, 01.09.2015 року позивачем на адресу відповідача поштовою кореспонденцією було спрямовано увідомлення про припинення дії договору оренди від 15.03.2011 року та необхідності звільнення квартири [ADDRESS] до 30.11.2015 року. При цьому, суд критично ставить до тверджень відповідача щодо неправомірності вказівки у даному увідомленні про передачу квартири третій особі [PERSON], оскільки в матеріалах справи наявна довіреність складана позивачем на уповноваження [PERSON] вчиняти будь-які дії, направлені на захист його інтересів. Згідно ч.1ст. 826 ЦК України, у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. Також пунктами 2, 3 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Що стосується посилань відповідача на наявність у власності [PERSON] ще однієї квартири, то останні не можуть розцінюватись судом як підстава для відмови у задоволенні даного позову, та не беруться судом до уваги, оскільки відповідно до ст.ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, в іншій належній позивачу квартирі мешкає його мати та це не позбавляє останнього права вимагати звільнення відповідачем квартири [ADDRESS]. Згідно з ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже право члена сім'ї власника квартири щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що в ході розгляду справи була встановлена потреба позивача та членів його сім'ї у користуванні спірним житлом, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України у звязку з задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача, понесені останнім судові витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved