Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом, уточненим в ході судового розгляду справи (том 1 а.с.215), до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором,в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договоромв сумі 315477,05 гривень, а також судові витрати, посилаючись на те, що 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15. В той же день, 28.11.2012 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклав договір факторингу з ТОВ «Кредитні ініціативи», за яким право вимоги до боржників (у тому числі і за кредитним договором (на купівлю житлової нерухомості) №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року) та, зокрема, і право вимоги за договорами забезпечення перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи». Так, відповідно до укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] кредитного договору №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, останній отримав кредит у розмірі 42800,00 доларів США для здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], строком погашення не пізніше 19.02.2038 року включно, зі сплатою за користування кредитом процентної ставки 12,50% річних. У якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено договір поруки (фізична особа за фізичну особу) №0710/0208/45-006-Р-1 від 19.02.2008 року, на підставі якого відповідач [PERSON] взяла на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору. Крім того, у якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено договір поруки (фізична особа за фізичну особу) №0710/0208/45-006-Р-2 від 19.02.2008 року, на підставі якого відповідач [PERSON] взяв на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору. Також у якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено договір поруки (фізична особа за фізичну особу) №0710/0208/45-006-Р-3 від 19.02.2008 року, на підставі якого відповідач [PERSON] взяла на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору. Однак, [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], будучи повідомленими судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі. Представник відповідачів, будучи повідомленим судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. У попередніх судових засіданнях проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що може мати місце подвійна відповідальність у разі задоволення позову про стягнення заборгованості, оскільки на час розгляду даної справи вже було винесено рішення суду, за яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки. В матеріалах справи відсутній належний розрахунок заборгованості. Так, позивачем не зазначено період пені, за який проведено її нарахування, розмір облікової ставки НБУ, за якою вона розраховувалась, процентна ставка є різною у відповідні періоди, немає інформації про сплачені відповідачем [PERSON] кошти за рахунок погашення заборгованості. Крім того, представник відповідачів зазначив про припинення поруки [PERSON], [PERSON], [PERSON], у звязку із не заявленням банком до поручителів вимог на протязі шести місяців після настання строку виконання основного зобов'язання, а саме: при предявленні вимоги про дострокове стягнення заборгованості у жовтні 2009 року і зверненні до суду з позовом до позичальника у вересні 2011 року. Після уточнення позовних вимог до суду представником відповідачів було надано додаткові заперечення, в яких він зазначив також про те, що у звязку із вимогою про повне дострокове повернення заборгованості за кредитом, строк позовної давності щодо стягнення заборгованості сплив у 2012 році, а за відсотками у 2010 році. Тобто позов ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшов до суду у 2014 році із значним пропуском вищезазначеного строку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є позивач (банк), та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір (на купівлю житлової нерухомості) №0710/0208/45-006 (том 1 а.с.5-9), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 42800,00 доларів США для здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], а [PERSON], в свою чергу, зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі не пізніше 19.02.2038 року включно, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. Відповідно до п.1.3 кредитного договору (на купівлю житлової нерухомості) №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,50% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Згідно з п.3.1.1 кредитного договору (на купівлю житлової нерухомості) №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року починаючи з 10.04.2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату відсотків за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 456,79 доларів США у чітко встановлений договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. На підставі п.8.1 кредитного договору (на купівлю житлової нерухомості) №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року за порушення терміну сплати ануїтетних платежів за договором позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення в тому числі день погашення простроченої заборгованості. У якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (банк), правонаступником якого є позивач, та [PERSON] (поручитель) було укладено договір поруки №0710/0208/45-006-Р-1 від 19.02.2008 року (том 1 а.с.10), на підставі якого поручитель взяла на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року. Відповідно до п.1 договору поруки №0710/0208/45-006-Р-1 від 19.02.2008 року поручитель зобовязався перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, у сумі 42800,00 доларів США, строком до 19.02.2038 року, з процентною ставкою 12,50 % річних за їх використання. Згідно з п.2 договору поруки №0710/0208/45-006-Р-1 від 19.02.2008 року поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобовязання. Крім того, у якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (банк), правонаступником якого є позивач, та [PERSON] (поручитель) було укладено договір поруки №0710/0208/45-006-Р-2 від 19.02.2008 року (том 1 а.с.11), на підставі якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року. Відповідно до п.1 договору поруки №0710/0208/45-006-Р-2 від 19.02.2008 року поручитель зобовязався перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, у сумі 42800,00 доларів США, строком до 19.02.2038 року, з процентною ставкою 12,50 % річних за їх використання. Згідно п.2 договору поруки №0710/0208/45-006-Р-2 від 19.02.2008 року поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобовязання. Також, у якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (банк), правонаступником якого є позивач, та [PERSON] (поручитель) було укладено договір поруки №0710/0208/45-006-Р-3 від 19.02.2008 року (том 1 а.с.12), на підставі якого поручитель взяла на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року. Відповідно до п.1 договору поруки №0710/0208/45-006-Р-3 від 19.02.2008 року поручитель зобовязалася перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, у сумі 42800,00 доларів США, строком до 19.02.2038 року, з процентною ставкою 12,50 % річних за їх використання. Згідно з п.2 договору поруки №0710/0208/45-006-Р-2 від 19.02.2008 року поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобовязання. 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» (банк), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (фактор) укладено договір факторингу №15, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам (том 1 а.с.22-35). В той же день, 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (клієнт) та позивачем ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) укладено договір факторингу, відповідно до п.п.2.1, 2.2 якого клієнт відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, в тому числі і за кредитним договором №00710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, а також права вимоги за договорами забезпечення виконання зобовязань боржників (том 1 а.с.36-46, 47-49). Внаслідок укладених договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, де позичальником є [PERSON], та договорами поруки №0710/0208/45-006-Р-1 від 19.02.2008 року, №0710/0208/45-006-Р-2 від 19.02.2008 року, №0710/0208/45-006-Р-3 від 19.02.2008 року. Відповідно до ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ч.1 ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобовязані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є належним правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» та надав суду всі необхідні документи, що підтверджують перехід до нього права вимоги у спірному зобовязанні. З урахуванням уточнених вимог, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 315477,05 гривень, а саме: відсотки за користуванням кредитом у розмірі 194436,66 гривень, пеню за один календарний рік у розмірі 121040,39 гривень (том 1 а.с.215). Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно зі ст.543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. На підставі ст.544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). При цьому, пред'явлення позову до солідарних боржників є правом, а не обов'язком банку чи іншої фінансової установи (частина перша статті 543 ЦК України). Судом під час розгляду досліджено матеріали цивільної справи №2-3947/11 і встановлено, що 09.09.2015 року ПАТ «Сведбанк», скориставшись своїм правом про дострокове повернення кредиту, 09.09.2011 року звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за даним кредитним договором та рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22.05.2012 року, яке набрало законної сили 04.06.2012 року, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року в сумі 59739,32 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на 17.08.2011 року складає 476182,12 гривень) (том 1 а.с.151-153). При цьому будь-які вимоги до поручителів ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, не заявлялися. Крім того, у звязку з тим, що [PERSON] не виконував належним чином своїх зобовязань перед банком за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року щодо своєчасного погашення основної суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у грудні 2013 року позивач звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки(том 1 а.с.145-150). При цьому будь-які вимоги до поручителів ТОВ «Кредитні ініціативи» не заявлялися. 04.06.2015 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя по цивільній справі №333/10339/13-ц за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON], третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки винесено рішення, відповідно до якого позовні вимоги задоволено частково, стягнуто зі [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року у розмірі 142623,33 гривень. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.09.2015 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2015 року скасовано, ухвалено нове наступного змісту: «Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру №23, що складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 28,49 кв.м, житловою площею 14,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул.Парамонова, буд.3, що належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та [PERSON], яка станом на 17.08.2011 року становить 476182 гривень12 копійок, і складається з заборгованості за кредитом 339824 гривень 69 копійок, процентам 112624 гривень 73 копійок, пені 23732 гривень 70 копійок шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмету іпотеки на рівні, не нижчому, визначеному договором іпотеки у розмірі 216207 гривень 42 копійки. Згідно із ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд вбачає, що у звязку іззверненням 11.09.2011 року ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості. Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст.510 Цивільного кодексу України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України). У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року №6-116цс13, яка згідно ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для усіх судів України. Згідно зі ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абз.1, 2 п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 Цивільного кодексу України. Таким чином, оскільки мало місце дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки (пені) поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. В такому випадку кредитор має право на отримання сум лише відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ст.536 Цивільного кодексу України правова природа процентів розглядається як встановлена договором плата за користування кредитними коштами, а не як санкція за порушення виконання зобовязання. Та обставина, що проценти за цією статтею є боргом, виражається, зокрема у відсутності зв'язку між можливістю їх стягнення та наявністю підстав юридичної відповідальності, а також в неприпустимості їх зменшення за вимогою боржника. Поряд з тим ст.625 Цивільного кодексу України передбачає проценти у якості санкції за порушення боржником грошового зобов'язання (за прострочення боржника) і встановлює їх у розмірі трьох процентів річних, якщо договором або актом цивільного законодавства не встановлений інший процент. Сторони мають вказати у договорі розмір процентів як майнової санкції за прострочення виконання грошового зобов'язання. При чому, такий процент має вважатися неустойкою, оскільки як окремий несприятливий наслідок порушення зобов'язання проценти ст.611 Цивільного кодексу України не передбачені (передбачена тільки неустойка), а дефініція неустойки, закріплена у параграфі 2 глави 49 Цивільного кодексу України, відносить до неї проценти, як грошову суму, що сплачується боржником кредиторові у разі порушення зобов'язання. Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України проценти як санкція будуть нараховуватись на всю прострочену суму боргу, тобто й включаючи суму, що склалася як проценти за користування грошима. У разі не закріплення розміру процентів як майнової санкції у договорі, боржник на вимогу кредитора повинен сплатити йому три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не передбачений іншим актом цивільного законодавства. Виходячи із аналізу ст.625 Цивільного кодексу України суд дійшов висновку, що проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Тому під час вирішення спорів про стягнення процентів суд повинен визначити, чи позивач вимагає сплати процентів за користування грошовими коштами, що були надані як позика, кредит, банківський вклад, чи зміст вимоги полягає в застосуванні відповідальності за порушення грошового зобовязання (ст.625 Цивільного кодексу України). Оскільки в даному випадку у звязку з достроковим стягненням заборгованості за кредитним договором період користування кредитними коштами припинився і має місце порушення строків виконання зобовязання, відсотки можуть стягуватися лише як санкція за порушення виконання грошового зобовязання. Проте розмір відсотків як санкції у розумінні ст.625 Цивільного кодексу України кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року не передбачено. Так, відповідно до п.1.3 кредитного договору (на купівлю житлової нерухомості) №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,50% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, лише у випадку і у порядку, встановленому п.6.1 (при зміні економічних умов та вартості ресурсів на ринку позичкового капіталу та зміні діючого законодавства, внесенні змін до нормативних актів НБУ, зміні кредитної політики НБУ) і п.8.4 (у випадку невиконання зобовязань, передбачених п.п.5.6, 5.7, 2.2, а саме: щодо реєстрації права власності на обєкт нерухомості, надання документів щодо фінансового стану, страхування предмету іпотеки) цього договору. Таким чином, так як розмір відсотків як санкції у розумінні ст.625 Цивільного кодексу України кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року не передбачено, нарахування відсотків повинно здійснюватись відповідно до норм ст.625 Цивільного кодексу України, тобто в розмірі три відсотки річних, а не за ставкою, встановленою п.1.3 кредитного договору№0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, оскільки дані відсотки мають різну правову природу. Проте, ТОВ «Кредитні ініціативи» з такими позовними вимогами до суду не зверталося. Представником позивача лише після початку розгляду справи по суті було надано суду заяву від 10.11.2015 року, в якій було зазначено, що позивачем уточнені вимоги в порядку саме ст.625 Цивільного кодексу України. При цьому, в уточнені позовній заяві позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 315477,05 гривень, а саме: відсотки за користуванням кредитом у розмірі 194436,66 гривень, пеню за один календарний рік у розмірі 121040,39 гривень (том 1 а.с.215), та додає розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що відсотки були нараховані саме згідно з п.1.3 кредитного договору№0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року. Будь-які інші розрахунки на підставі ст.625 Цивільного кодексу України представником позивача суду не надавалися. Таким чином, суд приходить до висновку, що у звязку із ухваленням рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22.05.2012 року, яке набрало законної сили 04.06.2012 року, про стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, заборгованості за кредитним договором №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року в сумі 59739,32 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на 17.08.2011 року складає 476182,12 гривень), правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, зокрема, сплата чергових платежів, нарахування відсотків, припинилися, вимоги щодо стягнення процентів, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, позивачем заявлено не було, тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості з поручителів, суд виходить з наступного. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя. Отже, порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 Цивільного кодексу України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст.251, 252 Цивільного кодексу України). У тексті ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову» як умови чинності поруки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Судом встановлено, що договорами поруки №0710/0208/45-006-Р-1 від 19.02.2008 року, №0710/0208/45-006-Р-2 від 19.02.2008 року, №0710/0208/45-006-Р-3 від 19.02.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідно, певний строк поруки не передбачений. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у Постанові від 23.05.2012 року (справа №6-33цс12), умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У звязку з тим, що [PERSON] не було дотримано зазначених вище умов кредитного договору №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року, банком на підставі п.п.9.1, 9.2 договору було здійснено вимоги дострокового виконання позичальником його зобовязань за кредитним договором в повному обсязі. Так, ПАТ «Сведбанк» направив [PERSON] досудову вимогу вих.№51 від 16.10.2009 року про погашення заборгованості за кредитним договором, яка була отримана ним особисто 19.10.2009 року. Зазначена вимога підлягала виконанню протягом 30 календарних днів з дня її одержання. Отже, позивач відповідно до положень ст.1050 Цивільного кодексу України та п.9.1 кредитного договору №0710/0208/45-006 від 19.02.2008 року скористався своїм правом на повернення кредиту достроково, чим змінив дату виконання основного зобов'язання. Після зміни строку виконання основного зобов'язання ПАТ «Сведбанк» звернулося до суду 09.09.2011 року із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за даним кредитним договором (цивільна справа №2-3947/11). При цьому будь-яких вимог до поручителів ПАТ «Сведбанк» не заявляв. Із позовними вимогами до поручителів позивач звернувся до суду лише 02.12.2014 року, тобто зі спливом більше ніж чотирьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Таким чином, судом встановлено, що кредитор не звернувся до поручителів [PERSON], [PERSON], [PERSON] із відповідним позовом у судовому порядку протягом шести місяців після закінчення дати виконання основного зобов'язання. Враховуючи вимоги ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що строк дії порук [PERSON], [PERSON], [PERSON] припинився 19.05.2010 року, тобто після спливу 6 місяців протягом якого банк або його правонаступник могли звернутися до поручителя у судовому порядку. За таких обставин, поруки за договорами поруки №0710/0208/45-006-Р-1 від 19.02.2008 року, №0710/0208/45-006-Р-2 від 19.02.2008 року, №0710/0208/45-006-Р-3 від 19.02.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідно, є припиненими. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити. У звязку із відмовою у задоволенні позову, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, суд вбачає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed