Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Позивачці [PERSON] на\~праві приватної\~власності належить\~квартира [ADDRESS] \~на підставі\~договору купівлі-продажу\~від28.12.2006 року, укладеного між позивачкою та [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Корицьким Є.Д. 30.01.2007 року Договір купівлі-продажу зареєстрований в ОП ЗМБТІ. Позивачка правомірно та на законних підставах набула право власності на вищевказану квартиру та на теперішній час є єдиним власником вказаного об`єкту нерухомості, але вона позбавлена можливості вільно користуватися своїм житлом через те, що у зазначеній квартирі окрім неї зареєстрований її син, відповідач по справі, [PERSON] , який в квартирі з моменту реєстрації ніколи не проживав. На теперішній час відповідач залишається зареєстрованим в квартирі позивача, але оплату комунальних послуг не здійснює, в утриманні житла участі не приймає, його особисті речі в квартирі відсутні, квартирою не цікавиться, що суттєво порушує право власника нерухомості, щ полягає у надмірному нарахуванні квартплати та комунальних послуг, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд усунути їй перешкоди в користуванні власністю та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Справа призначена до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягає на задоволенні позову, наполягає на задоволенні позову, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Корицьким Є.Д. та згідно з Технічним паспортом на квартиру її право власності 30.01.2007 року зареєстроване в ЗМБТІ (а.с.4-8). У вказаній квартирі, починаючи з 18.03.2015 року зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Довідкою юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг ЗМР № 01-71/13504 від 03.12.2018р. (а.с.19). Факт непроживання відповідача підтверджений Актом комісії від 12.11.2018 року та Актом комісії від 18.02.2019р. у складі голови ОСМД «Зестафонська,5» та сусідів, згідно яких син власниці квартири [PERSON] , [INFO] з 2015 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрований,однак ніколи до житла не оселявся та не проживав, його речі та майно в квартирі відсутні (а.с.13,27). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] . Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність реєстрації відповідача в квартирі [ADDRESS] приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд, та несенні додаткових витрат на оплату комунальних послуг. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до\~ст.\~391\~ЦК України,\~власник майна\~має право\~вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156\~ЖК України та ст. 405 ЦК України. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є сином позивачки, був зареєстрований в даному житловому будинку як член її сім`ї та втратив право користування даним житлом, оскільки більше 1 року, а саме з моменту реєстрації в 2015 році в ньому не проживає, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся та залишається зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням квартири відповідач не несе, нею не користуються, повністю припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, не цікавиться спірним приміщенням, що спричиняє\~власнику,\~позивачу додаткові\~матеріальні витрати\~та чинить\~перешкоди у\~здійсненні права\~власності. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved