Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулося з позовом до [PERSON] , ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» про стягнення сплаченого страхового відшкодування. Позивач зазначав, що на момент дорожньо-транспортної пригоди між ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»» та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування від 03.07.2017 р. №28-0102-17-00167, за яким позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу легкового автомобіля «BMW», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 16.05.2018 р. близько о 16 год. 45 хв. в м. Києві по бул. Т. Шевченка, 12 сталася ДТП за участю двох транспортних засобів: автомобіль «BMW», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіль потерпілого [PERSON] . Внаслідок зазначеної ДТП автомобіль потерпілого отримав механічні пошкодження, згідно протоколу про адміністративне правопорушення. \~ \~ \~ \~ Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2018 р. [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Потерпілий своєчасно звернувся до позивача із повідомленням про настання страхової події та заявою про виплату страхового відшкодування. На основі рахунку № [NUMBER] від 29.05.2018 р. було складено страховий акт №ДККА-61171 від 14.06.2018 р., розрахунок від 14.06.2018 р., розпорядження про виплату страхового відшкодування від 14.06.2018 р. та визначено суму страхового відшкодування у розмірі 422770 грн. 04 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №12122 від 14.06.2018 р. На підставі акту виконаних робіт №893750 від 12.07.2018 р. було складено страховий акт №ДККА-61171/1 від 18.07.2018 р., розрахунок та розпорядження про виплату страхового відшкодування від 18.07.2018 р., визначено та сплачено суму страхового відшкодування в розмірі 96344 грн. 55 коп., що підтверджується платіжним дорученням №14679 від 18.07.2018 р. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ТДВ «СТ «Домінанта» за полісом №АМ/2953877, ліміт за шкоду завдану майну становить 100000,00 грн. Таким чином, в межах ліміту цивільно-правової відповідальності ТДВ «СТ «Домінанта», відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинна відшкодувати понесені позивачем збитки у розмірі 100000 грн. 00 коп. Отже, оскільки полісом №АМ/2953877 не покриваються завдані збитки в повному розмірі, сума виплати страхового відшкодування, яку повинен сплатити відповідач [PERSON] позивачу, складає 519114,59 - 100000,00 = 419114 грн. 59 коп. 02 жовтня 2018 року було направлено лист-претензію №881 УСГ/АГ на адресу відповідача ТДВ «СТ «Домінанта». Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ТДВ «СТ «Домінанта» на його користь суму сплаченого страхового відшкодування в сумі 100000 грн., з [PERSON] - в розмірі 419114 грн. 59 коп. В судовому засіданні представники позивача ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» адвокат Сечко С.В. та адвокат Піщанський О.В. позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Орел П.В. позовні вимоги не визнали заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином. Судом встановлено, що 16.05.2018 р. близько о 16 год. 45 хв. в м. Києві по бул. Т. Шевченка, 12 сталася ДТП за участю двох транспортних засобів: автомобіль «BMW», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіль «BMW», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням потерпілого [PERSON] . Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2018 р. відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.13). Внаслідок зазначеної ДТП автомобіль потерпілого отримав механічні пошкодження, згідно протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.10-12). \~ \~ \~ \~ На момент дорожньо-транспортної пригоди між позивачем ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»» та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування від 03.07.2017 р. №28-0102-17-00167, за яким позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу легкового автомобіля «BMW», державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.4-9). Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ТДВ «СТ «Домінанта» за полісом №АМ/2953877, ліміт за шкоду завдану майну становить 100000,00 грн. (а.с.14). На основі рахунку № [NUMBER] від 29.05.2018 р. було складено страховий акт №ДККА-61171 від 14.06.2018 р., розрахунок від 14.06.2018 р., розпорядження про виплату страхового відшкодування від 14.06.2018 р. та визначено суму страхового відшкодування у розмірі 422770 грн. 04 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №12122 від 14.06.2018 р. На підставі акту виконаних робіт №893750 від 12.07.2018 р. було складено страховий акт №ДККА-61171/1 від 18.07.2018 р., розрахунок та розпорядження про виплату страхового відшкодування від 18.07.2018 р., визначено та сплачено суму страхового відшкодування в розмірі 96344 грн. 55 коп., що підтверджується платіжним дорученням №14679 від 18.07.2018 р. (а.с.22-29,108--117). 02 жовтня 2018 року було направлено лист-претензію №881 УСГ/АГ на адресу відповідача ТДВ «СТ «Домінанта» (а.с.30). Статтею 1166 ЦК України встановлено, що шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір оренди, підряду тощо) володіє транспортним засобом. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. У постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (пункт 72). Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України від 09 лютого 2012 року №4391-VІ «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. У зв`язку із відсутністю інформації щодо банкрутства ТДВ «СТ «Домінанта», суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 100000 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 419114 грн. 59 коп., суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). В рахунку-фактурі №п-266260 від 29.05.2018 р., складеному ТОВ «АВТ БАВАРІЯ КИЇВ», наведено перелік робіт, запчастин та їх вартість. Але, з цього рахунку фактури не вбачається, що зазначені роботи та запчастини пов`язані з усуненням пошкоджень автомобіля, завданих йому саме в результаті ДТП за участю відповідача [PERSON] . Так, в результаті ДТП у автомобіля потерпілого було пошкоджено задній бампер та незначне пошкодження кришки багажнику. Задні ліхтарі цілі і в робочому стані, також не видно значних зміщень або деформацій частин кузову, що підтверджується фотографіями (а.с.74-79). Натомість, в рахунку-фактурі, між іншого, зазначено: мийка кузову два рази - 240,00 грн. та 400,00 грн.; допоміжні роботи при виконанні мийки авто - 80,00 грн.; обмивання кузова автомобіля для фарбування - 80,00 грн.; охолоджуючу рідину злити і наповнити 1520,00 грн.; замінити оливний радіатор автоматичної КПП - 800,00 грн.; заміна АКПП 960,00 грн., зняти/встановити АКПП - 4160,00 грн.; підзарядка акумуляторної батареї - 80 грн.; програмування 1800,00 грн.; АКПП - 202256,66 грн., а також інші роботи та запчастини. Але з наведеного переліку робіт не вбачається зв`язку між усуненням пошкоджень, отриманих при ДТП (ушкодження бамперу) та необхідністю заміни АКПП і інших деталей, вказаних в рахунку фактурі. Проте не відомо, чи всі вказані в рахунку запчастини були пошкоджені у ДТП, оскільки жодного документу, який би вказував на отримані пошкодження, позивачем не надано. Таким чином, рахунок-фактура не є належним доказом як ушкоджень, завданих автомобілю потерпілого в результаті ДТП, так і розміру шкоди. До того страховий акт, розрахунок суми страхового відшкодування та розпорядження про виплату взагалі не є доказами розміру шкоди або отриманих ушкоджень, так як складені на підставі рахунку-фактури та акту виконаних робіт. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статті 22 та 1192 ЦК України вказують, що збитками є втрати, які особа понесла або повинна понести для відновлення свого порушеного права і які визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна. Згідно зі статтею 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим. За змістом абзацу 2 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли зголи про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Отже, потерпілий повинен був узгодити з відповідачем ТДВ «СТ «Домінанта» розмір шкоди та суму страхового відшкодування. В свою чергу, позивач, сплативши потерпілому суму страхового відшкодування, приймає на себе права та обов`язки потерпілого по відношенню до відповідачів, тобто відбулась суброгація. А так як учасники справи не досягли згоди про розмір відшкодування, завданого внаслідок ДТП, то розмір шкоди має визначатись шляхом експертизи пошкодженого майна. Позивач, погодивши з потерпілим рахунок з СТО, самостійно визначив суму страхового відшкодування без проведення експертизи (оцінки розміру шкоди) та без узгодження з відповідачами чим порушив процедуру оцінки розміру шкоди, що передбачена Законом. А тому позивач не має належних доказів ушкоджень, завданих автомобілю та розміру шкоди завданої потерпілому в результаті ДТП. Про неналежність як доказу рахунку СТО та необхідність доводити розмір шкоди шляхом проведення експертизи вказує Верховний Суд в постанові від 19.09.2018 р. у справі №753/21177/16-ц. Посилаючись на ст. 22 та ст. 1192 ЦК України Верховний Суд зазначає, що розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, заявлених до [PERSON] . Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того,

Outcome: partial