Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивач у вересні 2019 року звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , 2017 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 15.02.1989 року. Крім нього, за вказаною адресою також зареєстровані відповідач [PERSON] , та її малолітній син [PERSON] , 2017 року народження, яких позивач зареєстрував на прохання відповідачки для отримання соціальної допомоги при народженні дитини та які ніколи не проживали за вказаною адресою, а проживають по [ADDRESS] . Однак на прохання позивача знятися з реєстраційного обліку, відповідачка відмовляється. У зв`язку з необхідністю отримання державної допомоги - субсидії, позивач звернувся до суду з даним позовом на просить відповідача та її малолітнього сина визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Відповідач, яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини в судове засідання не з`явилася, по невідомим суду причинам, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки 03.12.2019 року. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Новоукраїнської РДА Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує частково, в частині зняття з реєстрації матері [PERSON] - задовольнити, а в частині зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] - відмовити. Станом на 19.12.2019 року відзив до суду не подано, з клопотанням про відкладенням розгляду справи відповідач не зверталася. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Новоукраїнської районної ради народних депутатів 15.02.1989 року (а.с.6). Як встановлено судом відповідач [PERSON] та її малолітній син [PERSON] за згодою позивача по справі [PERSON] зареєстровані в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , на прохання відповідача [PERSON] для оформлення соціальної допомоги при народженні дитини. Згідно з копії домової книги вбачається, що дійсно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Згідно довідки виданої виконкомом Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області 10.09.2019 року за №2854, [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 07.03.2017 року по даний час разом з малолітнім сином [PERSON] , але фактично з дня реєстрації по теперішній час не проживали за даною адресою, а проживали та проживають за адресою [ADDRESS] без реєстрації (а.с.10). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В даному випадку, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житла має можливість в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Така позиція, поміж іншим, була висловлена і в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. В даному випадку суд керується положеннями ст. 391 ЦК України, в якій зазначається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до правової позиції ВСУ№6-709 цс16, яка є обов`язковою згідно ст. 360-7 ЦПК України для суддів, висловлено позицію, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до акту обстеження депутата Рівнянської сільської ради Щоки О.А. від 05.09.2019 року виявлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1953 року народження, [PERSON] , 1957 року народження, [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 1988 року народження, але [PERSON] за вказаною адресою не проживає і ніколи не проживала з моменту реєсрації і по нинішній час. [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . За адресою [ADDRESS] , була зареєстрована по домовленості з власником для отримання соціальних виплат (а.с.9). Отже суд встановив, що позивач позбавлений права вільно, на власний розсуд розпоряджатись своїм майном, що є порушенням його права власності. Суд вважає, що реєстрація відповідачів у зазначеному будинку перешкоджає власнику будинку у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач разом з малолітнім сином ніколи не проживали в даному будинку, з 07.03.2017 року та по теперішній час були лише зареєстровані на прохання відповідача [PERSON] для оформлення соціальної допомоги при народженні дитини, не були членами сім`ї позивача, не вели спільне господарство. Тому позивач по справі вимушений нести всі витрати по утриманню будинку, сплаті комунальних послуг, тощо. Позивач є людиною похилого віку, отримує мінімальну пенсію, тому бажає оформити державну допомогу (субсидію), а реєстрація відповідачів по справі є перешкодою у оформленні даного виду державної допомоги. Відповідач [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] тривалий час проживають за адресою: [ADDRESS] , тобто мають власне житло, в якому проживають, що не порушуватиме права на житло відповідачки та її малолітньої дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON] , будучи власником житлового будинку, правомірно звернувся до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони не є членами його сім`ї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з ним спільне господарство. Що стосується малолітнього [PERSON] , 2017 року народження, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Виходячи з цієї норми закону, дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Так, в матеріалах справи містяться відомості про місце реєстрації малолітнього [PERSON] , 2017 року народження за місцем реєстрації своєї матері. Таким чином, право малолітнього [PERSON] на користування спірним житловим будинком є похідним від права його матері. Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. У зв`язку з тим, що мати втратила право на користування спірним житловим будинком, тому її дитина також втратила таке право на користування житловим будинком. З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинок за адресою: [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача про зобов`язання зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місця проживання, суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є відповідною правовою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Тому, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Судовий збір по даній категорії справи складає 768,40 грн., а позивачем сплачено 821 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.1), тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн.. Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, позивачем такого клопотання до суду не подано. На підставі викладеного,

Outcome: partial