Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позиція сторін у справі У червні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР», Державного реєстратора КП «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельника Д. С. про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 13 грудня 2010 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» укладено кредитний договір на споживчі потреби, з метою забезпечення виконання якого цього ж дня вони уклали договір іпотеки, на підставі якого позивач передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 22 квітня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР» укладено договір купівлі-продажу майнових прав, на підставі якого останній прийняв у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема за кредитним договором. Цього ж дня між цими ж сторонами укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки відносно [PERSON] . Відступлення права вимоги за кредитним договором за користь ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР», як юридичної особи яка позбавлена права надавати фінансові послуги суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Отже договір купівлі-продажу майнових прав від 22 квітня 2019 року слід визнати недійсним як такий, що суперечить актам цивільного законодавства. Так як відступлення права вимоги відбулось за договором, який є недійсним, то всі подальші дії ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР» пов`язані з реалізацією неправомірно набутого права кредитодавця є також недійсними. У зв`язку із визнанням недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, підлягає визнанню недійсним і договір відступлення права вимоги за іпотечним договором. Представник відповідача ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР» подав відзив на позов, в якому просив в задоволенні позову відмовити та зазначив, що оспорювані правочини є договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, положення статей 1077, 1079, 1080, 1084 ЦК України до них не застосовуються. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» подав відзив на позов, в якому просив в задоволенні позову відмовити, вказуючи на безпідставність позовних вимог послався на правову позицію Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 161/5127/17-ц. Представник відповідача КП «Центр правової допомоги та реєстрації» відзив на позов не подав, до суду направив заяву про розгляд справи без участі державного реєстратора Мельника Д. С. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року заяву представника позивача про забезпечення позову у справі залишено без задоволення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року витребувано докази у ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР». Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 13 грудня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 576/ПВ-06, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 1 051 406, 26 грн на споживчі потреби, на строк до 11 грудня 2028 року. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору, 13 грудня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір за яким іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку, належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2006 року. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року розпочату процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 лютого 2017 року продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» на два роки по 04 жовтня 2019 року включно. Згідно з протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-01-31-000197-b, 25 березня 2019 року відбувся електронний аукціон переможцем якого стало ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР». Найменування активів (майна) лоту (склад лоту): право вимоги за кредитним договором № 576/ПВ-06 від 13 грудня 2010 року, укладеним з фізичною особою; забезпечення: однокімнатна квартира, загальною площею 41, 10 кв.м, жиловою площею 22, 60 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Іпотекодавцем є позичальник. 22 квітня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 1349/К, відповідно до умов якого продавець передав у власність покупцеві майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають, зокрема: за кредитним договором від 13 грудня 2010 року № 576/ПВ-06 та іпотечним договором від 13 грудня 2010 року, укладеними між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] 22 квітня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР» укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Антиповою І. В., за яким первісний іпотекодержатель передав (відступив) новому іпотекодержателю право вимоги за: іпотечним договором від 13 грудня 2010 року, з усіма додатками та додатковими угодами, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , в якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором від 13 грудня 2010 року № 576/ПВ-06. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі. Щодо визнання договорів недійсними Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (частина шоста статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За таких обставин суд прийшов до висновку про те, що ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР» мало право, як юридична особа, брати участь в електронних торгах із продажу права вимоги за кредитним договором № 576/ПВ-06 та іпотечним договором, укладеними 13 грудня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] . При цьому укладенні спірні договори про відступлення права вимоги від 22 квітня 2019 року відповідають вимогам статей 512, 513, 514 ЦК України та є договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а отже, відсутні підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання їх недійсними. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 161/5127/17-ц (провадження № 61-17635св18). Щодо скасування рішення про реєстрацію права власності Відповідно до Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Визначення іпотеки передбачено й у статті 575 ЦК України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону № 898-IV). Відповідно до визначення термінів у статті 1 Закону № 898-IV основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються зобов`язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. На підставі частини першої статті 37 Закону №898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Положеннями частини другої статті 37 Закону №898-IV передбачено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Судом встановлено, що відповідно до пункту 7.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання в порядку встановленому статтею 37 Закону №898-IV та умовами цього договору. Згідно з пунктом 7.4 договору іпотеки сторони договору домовилися про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього договору, шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. 05 червня 2019 року державний реєстратор Комунального підприємства «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельник Д. С. прийняв рішення індексний номер: 47202765 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС НАВІГАТОР». Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною першої статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державним реєстратором є, зокрема, громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Згідно з пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). З матеріалів справи вбачається, що письмова вимога про усунення порушень, надіслана іпотекодержателем іпотекодавцеві не вручена (том 2 а.с. 5, 6), тобто під час вчинення реєстраційних дій не дотримано приписів пункту 61 Порядку № 1127, а відтак рішення державного реєстратора КП «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельника Д. С. індексний номер: 47202765 від 05.06.2019 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ЛЕКС НАВІГАТОР» підлягає скасуванню.

Outcome: partial