Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач Тернопільський обласний центр зайнятості (далі - позивач), звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] у якому просить суд винести рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача незаконно отриману відповідачем допомогу по безробіттю в розмірі 26 475 (двадцять шість тисяч чотириста сімдесят п`ять) гривень 95 коп. В обґрунтування заявлених вимог сторона позивача послалася на те, що відповідач [PERSON] (далі - відповідач) 21 квітня 2017 року звернувся до Бережанського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні. За результатами розгляду такого звернення, 21 квітня 2017 року відповідач набув статус безробітного; вдруге, із аналогічним звернення відповідач звернувся у Бережанську районну філію 02 травня 2019 року і як наслідок, - набув статус безробітного 02 травня 2019 року. У подальшому, в ході виконання вимог Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, за наслідками проведеної звірки між Бережанською районною філією Тернопільського обласного центру зайнятості та Управлінням соціального захисту населення Бережанської РДА, було виявлено, що перебуваючи на обліку у пошуках роботи в службі зайнятості у статусі безробітного в періоди з 21 квітня 2017 року по 01 лютого 2019 року та з 02 травня 2019 року по 24 червня 2020 року, відповідач одночасно перебував на обліку в Управлінні праці соціального захисту населення Бережанської РДА, як одержувач допомоги особою, яка проживає з особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду з 01 лютого 2013 року. Таким чином, під час реєстрації в Бережанському районному центрі зайнятості та надання статусу йому безробітного 21 квітня 2017 року та 02 травня 2019 року відповідач належав до категорії зайнятого населення, про що умисно не вказав у своїх заявах про надання йому статусу безробітного, набувши таким незаконним чином статус безробітного й право на виплату у виді допомоги по безробіттю. За періоди перебування на обліку як безробітного з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року та з 09 травня 2019 року по 23 червня 2020 р. відповідач загалом незаконно отримав допомогу по безробіттю у сумі 26 475 (двадцять шість тисяч чотириста сімдесят п`ять) грн. 95 коп. Письмову вимогу позивача повернути незаконно отримані кошти у виді допомоги по безробіттю за вказані періоди, відповідач проігнорував, у добровільному порядку таку виплачену допомогу по безробіттю позивачу не повернув, а тому позивач змушений звернутися до суду із згаданими вимогами. У судовому засіданні представник позивача Каратаєва В.М. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить їх задовольнити, звернулася до суду із вступним словом, яке за своїм змістом фактично є аналогічним змісту та обґрунтуванню позову, вказаних у поданих суду заявах по суті справи ( позовна заява; відповідь на відзив). Уточнила, що впродовж перебування відповідача [PERSON] на обліку в умисно незаконному набутому ним статусі безробітного, за його зверненням від 21 квітня 2017 року, за період з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року він незаконно отримав допомогу по безробіттю в розмірі 16 890,89 грн., а за зверненням від 02 травня 2019 року, за період з 09 травня 2019 року по 23 червня 2020 року, відповідач незаконно отримав допомогу по безробіттю в розмірі 9 585,09 грн.; загальна сума незаконно отриманої допомоги загалом склала 26 475, 95 грн. Просить суд не приймати до уваги, як необґрунтовані посилання сторони відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності за заявленими вимогами про стягнення з відповідача незаконно отриманої допомоги в розмірі 16 890, 89 грн. за період з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року. З приводу цього представник позивача зазначила, що 24 червня 2020 року до них надійшли рекомендації від Міністерства фінансів України щодо проведення перевірки по відповідачу [PERSON] з приводу отримання ним доходу у виді соціальної допомоги по догляду у той час, як він отримував допомогу по безробіттю, як незайнята особа. Їх ( позивача) службою, з приводу перевірки згаданої інформації 25 червня 2020 року було дано запит в управління соціального захисту населення. На вказаний запит 07 липня 2020 року було отримано відповідь, яка підтверджувала отримання відповідачем згаданого виду доходу, одночасно з отриманням ним допомоги по безробіттю. До цього часу, з власної ініціативи, сторона позивача не мала визначених законом способів перевірити правдивість відомостей у заяві відповідача щодо відсутності у нього доходів у виді згаданої соціальної виплати. Лише для «податкової» та «пенсійного» були відкриті відомості про внесення до реєстрів інформації щодо виплат допомоги по безробіттю і до 21 грудня 2019 року лише ці служби могли надавати їх стороні («службі зайнятості») інформацію про іншого виду доходи безробітного. І саме з 21 грудня 2019 року, коли відбулися зміни у законодавстві, стала можливою надання міністерством відповідних рекомендації про потребу перевірки правильності виплат допомоги по безробіттю. Із вказаних підстав, просить суд вважати, що саме 07 липня 2020 року сторона позивача дізналася про незаконність отримання відповідачем згаданого виду допомоги й, відповідно, саме з цієї дати, як зазначила представник позивача, у їх сторони й виникло право на пред`явлення до відповідача позову із вимогами стягнення (повернення) таких незаконно отриманих коштів і саме із вказаних підстав, вважає, що їх стороною у даному випадку не пропущено строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, особисто відповідачем будь-яких заяв з приводу судового розгляду цієї справи до суду не подано. Представник відповідача адвокат Дарморіс О.М. у судовому засіданні просила проводити судовий розгляд справи за відсутності її довірителя (відповідача [PERSON] )., звернулася до суду із вступним словом, яке за своїм змістом фактично є аналогічним змісту поданих стороною відповідача заяв по суті справи (відзиву та запереченню на відповідь позивача на відзив). Так, представник відповідача фактично визнала обґрунтованість тверджень позивача про незаконність отримання відповідачем допомоги по безробіттю за період з 09 травня 2019 року по 23 червня 2020 року в сумі 9 585,06 грн. та за період з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року в сумі 16 890,89 грн. Також, представник відповідача у судовому засіданні визнала про не повідомлення 21 квітня 2017 року та 02 травня 2019 року відповідачем при поданні ним заяв про надання йому статусу безробітного, що на той час він вже був зайнятою особою й отримував дохід у виді соціальної виплати по догляду за інвалідом ІІ групи. Поряд з цим, не оспорюючи по суті обґрунтованості заявлених позовних вимог у цілому, представник відповідача Дарморіс О.М. , як у своєму відзиві на позов, так і у судовому засіданні, просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до частини заявлених позовних вимог, а саме до вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 16 890,89 грн., незаконно отриманих відповідачем за період з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року, як допомоги по безробіттю. Як вважає представник відповідача, щодо цієї частини вимог позивач пропустив строк позовної давності, оскільки повинен був довідатися про незаконність таких виплат відповідачу (початок строку позовної давності) з дня надання відповідачу статусу безробітного і отримання ним допомоги по безробіттю, а саме з 21 квітня 2017 року. В обґрунтування своєї позиції, представник відповідача зазначила, що згідно положень пункту Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політки України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року №-7-1 (далі - Порядок 7-1), розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. А тому, як вважає представник відповідача, саме з дати подання відповідачем заяви про отримання статусу безробітного й відповідно, права отримання пов`язаних із цим статусом виплат, у сторони позивача була можливість та право перевіряти всі, без винятку, відомості, вказані [PERSON] при поданні заявою про отримання згаданого статусу, у тому числі й щодо отримання ним доходів у виді соціальної допомогти по догляду за інвалідом ІІ групи. А тому, саме з 21 квітня 2017 року ( час подання відповідачем заяви про отримання статусу безробітного, сторона позивача мала змогу перевірити достовірність відомостей, які зазначив відповідач у своїй заяві й відповідно прийняти рішення про виплату чи про відмову у виплаті заявнику згаданого виду допомоги. Як вважає представник відповідача, на час подання цього позову до суду (19 листопада 2020 року), визначений законом 3-х річний строк на звернення до суду із вимогами за вказаний період, для сторони позивача закінчився й клопотань про його поновлення не заявлено. З вказаних підстав, при вирішенні заявлених позовних вимог, представник відповідача просить суд застосувати до вимоги позивача про стягнення на його (позивача) користь з відповідача [PERSON] незаконно отриманої допомоги по безробіттю за період з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року в сумі 16 890, 89 грн. наслідки спливу строку позовної давності, передбачені ст. 267 Цивільного кодексу України та відмовити у цій частині позивачу у задоволенні зазначених вимог у зв`язку із пропуском ним строку позовної давності. Заслухавши представників сторін, взявши до уваги зміст поданих ними заяв по суті справи, всебічно дослідивши у судовому засіданні подані сторонами докази в обґрунтування як заявлених вимог, так і заперечень проти позову, суд прийшов до такого. Фактичні обставини справи, які не оспорено учасниками процесу. Відповідач [PERSON] 21 квітня 2017 року подав до Бережанського районного центру зайнятості заяву про сприяння у працевлаштуванні, набувши таким чином цього ж числа статус безробітного. У заяві про призначення (поновлення) йому виплати допомоги по безробіттю від 21 квітня 2017 року, відповідач [PERSON] підтвердив, що він ознайомлений із умовами і тривалістю призначення допомоги по безробіттю відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». При призначенні вказаного виду допомоги відповідач [PERSON] завідомо знаючи про такий факт, умисно не вказав, що з 01 лютого 2013 року по 21 квітня 2017 року (дата подання заяви про отримання статусу безробітного), він перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації як одержувач допомоги особою, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, а саме: [PERSON] ( [INFO] ), інвалідом II групи. У подальшому, 08 липня 2020 року, згідно акту № 39 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до законодавства про зайнятість, під час перебування на обліку в Бережанській районній філії з 21 квітня 2017 року по 01 лютого 2019 року та з 02 травня 2019 року по 24 червня 2020 року, відповідач [PERSON] був зайнятою особою й при цьому, маючи незаконно отриманий статус безробітного, не повідомив позивача (службу зайнятості) про свою зайнятість й отримання доходу у виді виплат по догляду за інвалідом II групи. Наказом Тернопільського обласного центру зайнятості від 10 липня 2020 року № 1067 «Д» «Про повернення коштів», визначено, що відповідачу [PERSON] протягом 15-ти календарних днів слід повернути кошти у сумі 26475,95 грн. за період перебування на обліку як безробітного з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року та з 09 травня 2019 року по 23 червня 2020 року. Відповідно до довідки Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості від 28.08.2020 № 185 за період з травня 2017 року по травень 2018 року відповідачу [PERSON] виплачено 16 890,89 грн. допомоги по безробіттю. Згідно з довідкою Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості від 28.08.2020 № 186 за період з травня 2019 року по червень 2020 року відповідачу виплачено 9 585,06 грн. допомоги по безробіттю. Таким чином, за вищезгадані періоди перебування відповідача на обліку як безробітного йому виплачено 26 475,95 грн. допомоги по безробіттю. У судовому засіданні досліджені наступні документи: персональні картки [PERSON] від 21 квітня 2017 р. та від 02 травня 2019 р.; заяви відповідача [PERSON] про надання йому статусу безробітного від 21 квітня 2017 р. та від 02 травня 2019 р.; заяви відповідача про призначення (поновлення) йому виплат допомоги по безробіттю від 21 квітня 2017 р. та від 02 травня 2019 року; витяги із наказів про прийняті рішення по за заявами відповідача [PERSON] від 19 лютого 2019 року та 24 червня 2020 року); довідки про дохід [PERSON] від 28 серпня 2020 р. № 185 та від 28 серпня 2020 р. № 186; акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до законодавства про зайнятість № 39 від 08 липня 2020 р.; наказ Тернопільського обласного центру зайнятості про повернення коштів від 10.07.2020 р. № 1067 «Д»; лист в Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації №15-01/810 від 25 червня 2020 р.; відповідь Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації № 08-10/1261 від 03 липня 2020 р.; рекомендовані повідомлення про вручення відповідачу [PERSON] поштових відправлень №4750200094011 (10 липня 2020 р.) №4750101097556 ( 14 липня 2020 р.). Суд констатує, що сторона відповідача, як у поданих заявах по суті справи, так і безпосередньо у судовому засіданні, визнала й не заперечила той факт, що під час перебування на обліку в Бережанській районній філії з 21 квітня 2017 року по 01 лютого 2019 року та з 02 травня 2019 року по 24 червня 2020 року, відповідач [PERSON] був зайнятою особою й отримував дохід у виді виплат по догляду за інвалідом II групи й такий факт приховав і не повідомив позивачу при поданні заяви про надання йому статусу безробітного, і як наслідок у подальшому незаконно отримав статус безробітного та право на виплати допомоги по безробіттю. Так, упродовж перебування відповідача [PERSON] на обліку в умисно незаконному набутому ним статусі безробітного, за період з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року він незаконно отримав допомогу по безробіттю в розмірі 16 890,89 грн., а за зверненням від 02 травня 2019 року, за період з 09 травня 2019 року по 23 червня 2020 року, відповідач незаконно отримав допомогу по безробіттю в розмірі 9 585,09 грн.; загальна сума незаконно отриманої допомоги загалом склала 26 475, 95 грн. Поряд з цим, суд вважає, що у даному випадку, до частини позовних вимог слід застосувати строк позовної давності, а саме до вимоги про стягнення незаконно отриманої відповідачем допомоги по безробіттю в розмірі 16 890,89 грн. за період з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року, виходячи з такого. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справах про стягнення незаконно виплаченої допомоги по безробіттю, Верховний Суд дійшов правового висновку, що початок перебігу строку позовної давності починається від дня надання особі статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю (постанова від 13 лютого 2020 року у справі № 302/66/17). Сплив позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 ЦК України). Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 343/800/17 (постанова від 15 січня 2020 року), порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У даному випадку, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вищевикладене також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17. Відповідно до абз.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення також належать зокрема особи, які проживають разом з особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та одержує грошову допомогу на догляд за нею відповідно до законодавства. Положеннями ч.2 абз.1 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до ч.З абз.1 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Пунктами 2, 3 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним (далі - Порядок), визначено, що розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості. Така перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування України на випадок безробіття (далі - центри зайнятості), якщо під час перебування особи на обліку як безробітної до центру зайнятості надійшла інформація від державних органів, підприємств, установ, організацій чи громадян про обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг безробітній особі, яка відрізняється від поданих нею відомостей, або така інформація розміщена в засобах масової інформації. Рішення щодо проведення перевірки приймається керівником служби зайнятості. Пунктом 6 Порядку передбачено, - у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих осіб, така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Згідно із частиною 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» фонд має право перевіряти достовірність відомостей, поданих роботодавцем для отримання коштів фонду, дотримання порядку використання роботодавцем виділених йому коштів фонду та зупиняти виплати з фонду в разі відмови або перешкоджання з боку роботодавця у проведенні перевірки, виявлення фактів подання ним фонду недостовірних відомостей або порушення порядку використання роботодавцем коштів Фонду, стягувати відповідно до закону кошти фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою. Відповідно до пункту 1 розділу III Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року № 613 (діяв на момент призначення допомоги Відповідачу) (далі - Порядок), страховий стаж для призначення допомоги по безробіттю обчислюється центрами зайнятості за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру, а за періоди до його запровадження - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01 січня 2011 року. Згідно з підпунктом 2 п. 2 розділу III Порядку до страхового стажу для призначення допомоги по безробіттю, зокрема не включається період отримання грошової допомоги особою, яка проживала разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Відповідно до пункту 2 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 № 7-1 (далі - Порядок № 7-1), розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Згідно з пунктом 3 Порядку № 7-1 перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття не лише у разі, коли під час перебування особи на обліку як безробітної до центру зайнятості надійшла інформація від державних органів, підприємств, установ, організацій чи громадян про обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг безробітній особі, яка відрізняється від поданих нею відомостей, або така інформація розміщена в засобах масової з інформації, про що зазначає Позивач у позовній заяві, а й коли подані застрахованою особою документи дають їй право на одержання допомоги по безробіттю відповідно до частини 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (визначає умови та тривалість виплати допомоги по безробіттю). Таким чином, Бережанський районний центр зайнятості при взятті на облік Відповідача 21.04.2017 з наданням статусу безробітного і призначенні йому допомоги по безробіттю зобов`язаний був перевірити, зокрема, чи не отримує особа, яка бажає набути статус безробітного, у д.в. заявник [PERSON] дохід у виді соціальної виплати, як особа, яка проживає разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, оскільки ці відомості впливають як на отримання заявником статусу безробітного, так і на одержання допомоги по безробіттю. Посилання сторони позивача на те, що про факт незаконності згаданих виплат відповідачу у виді допомоги по безробіттю, їх стороні стало відомо 03 липня 2020 року, після отримання листа управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації від 25 червня 2020 року № 15-01/810, не є обґрунтованим. Так, як вважає суд, саме 21 квітня 2017 року, при прийнятті відповідної заяви та надання відповідачу [PERSON] статусу безробітного, сторона позивача, будучи наділеною законом задля проведення такої перевірки правовими механізмами, мала можливість і зобов`язана була перевірити наявність чи відсутність факту зайнятості заявника, тобто отримання ним доходу, у даному випадку - отримання згаданого виду соціальної виплати. І лише за умови підтвердження незайнятості заявника, йому б правомірно було надано статус безробітного й похідне від такого статусу, право на грошові виплати у виді допомоги по безробіттю. Отже, суд приходить до висновку, що за заявленими вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача отриманої відповідачем допомоги по безробіттю в розмірі 16 890,89 грн. за період з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року, початок перебігу позовної давності починається від дня надання відповідачу [PERSON] у цій частин позовних вимог статусу безробітного і отримання ним допомоги по безробіттю, а саме з 21 квітня 2017 року. У зв`язку із цим, відповідно строк позовної давності, передбачений ст. 257 Цивільного кодексу України, сплив після 21 квітня 2020 року, а з позовом про стягнення незаконно виплаченої допомоги по безробіттю в цій частині сторона позивача звернулася лише у листопаді 2020 року. Про поважність причин пропуску такого строку сторона позивача суду не повідомила, як і не заявила перед судом клопотання про поновлення такого строку. З огляду на вищевикладене, суд вважає необґрунтованими посилання сторони позивача на ч.4 ст.38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», щодо визначення не поширення та не застосування строку давності у разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом. Отже, судом встановлено, що сторона позивача фактично пропустила строк позовної давності щодо частини позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача отриманої відповідачем допомоги по безробіттю в розмірі 16 890,89 грн. за період з 20 травня 2017 року по 14 травня 2018 року, клопотання про поновлення такого строку, із зазначенням причин його пропуску та їх поважності, до суду не подано. У свою чергу, сторона відповідача фактично визнавши позов по суті, звернулася до суду із заявою про застосування строку давності до згаданої вище частини позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial