Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач у березні 2016 року звернувся до суду з указаними позовом, який мотивував тим, що 06.08.2013 року було зареєстровано їх шлюб з відповідачем, актовий запис №96. Сімейне життя не склалося, оскільки сторони не можуть знайти між собою спільної мови, порозуміння, відсутні будь-які спільні інтереси. Шлюбні відносини між сторонами припинені більше року, шлюб існує лише формально, дружина проживає у місті Бєлгород [PERSON] Федерації. Позивач прийшов до висновку, що шлюб необхідно розірвати. Посилаючись на указані обставини, позивач просить розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем. Позивач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.50). У судовому засіданні позивач пояснював, що дружина виїхала на постійне місце проживання до [PERSON] Федерації, громадянкою якою вона є, повертатись не бажає, а в її відсутність позивач не може розірвати з нею шлюб. Відповідач [PERSON] повідомлялася про час та місце судового розгляду відповідно до частини 7 статті 76 ЦПК України, як особа, яка проживає за межами України, судовою повісткою в порядку, визначеному міжнародним договором Конвенцією про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, шляхом надсилання у порядку статті 415 ЦПК України судового доручення до компетентного суду [PERSON] Федерації. З матеріалів отриманих через головне територіальне управління юстиції у Сумській області установлено, що Жовтневим районним судом м.Бєлгород [PERSON] Федерації відповідачу в ході судового засідання 29.08.2016 року було вручено копію позовної заяви про розірвання шлюбу та додані до неї матеріали. У судовому засіданні відповідач пояснила, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнає, оскільки з ним не проживає близько двох років, та згодна на розгляд справи у її відсутності (а.с.53). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії 1-БП № 078492 06 серпня 2013 року між [PERSON], який є громадянином України та [PERSON], яка є громадянкою [PERSON] Федерації, було зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тростянецького районного управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 96 , після одруження відповідачу присвоєно прізвище «Деревянко» (а.с.10). Ураховуючи, що позивач є громадянином України (а.с.5-8), а відповідач - громадянином [PERSON] Федерації (а.с.12-14,15), спірні правовідносини відповідно до статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» є приватно-правовими відносинами з іноземним елементом, правове регулювання яких відповідно до статті 4 указаного Закону визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Відповідно до статті 63Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі (частина 1 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право»). З урахуванням викладеного, оскільки подружжя [PERSON] є громадянами різних держав, проживали на території України і на час розгляду справи позивач продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу сторін у цій справі має здійснюватись за законодавством України. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 56 Сімейного кодексу України). У силу статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, сторони разом тривалий час не проживають, суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб необхідно розірвати. За таких обставин,

Outcome: approved