Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Представник [PERSON]. - [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що 06 квітня 2004 року на ім'я [PERSON] був складений заповіт від імені батька [PERSON] про те, що все майно яке б йому належало успадкували в рівних частинах [PERSON] та [PERSON]. [INFO] помер батько заявника - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина. [PERSON]. як спадкоємець за заповітом звернувся до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Ященко Валентини Миколаївни з заявою про прийняття спадщини, проте нотаріусом було відмовлено у прийнятті спадщини в зв'язку з тим, що в заповіті від 06 квітня 2004 року нотаріусом зроблена технічна посилка в написанні імені заявника, а саме замість [PERSON] написано [PERSON]. Враховуючи вищевикладене, вважає що питання встановлення факту належності йому заповіту має бути вирішено в судовому порядку. У зв'язку з чим звертається з даною заявою до суду. Заявник та його представник в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. [PERSON] подала до суду заяву, якою підтримує заявлені вимоги та просить слухати справу без участі заявника та представника заявника. Представник Першої черкаської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду направив заява згідно якої просить розглянути справу без участі представника нотаріальної контори. Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М. в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з'явившихся осіб відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, заявник [PERSON], [INFO] народився в м. Києві. Батьками останнього є: батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 8). Згідно паспорта громадянина України Серія [NUMBER] виданого Ленінградським РУ ГУМВС України в м. Києві 22 серпня 2000 року, ім'я власника значиться як «[PERSON]» (а.с. 4). Як вказувалось вище, заявник звертаючись із даною заявою до суду обґрунтовує її тим, що він не може реалізувати своє право надане йому ст. 1274 ЦК України на відмову від прийняття спадщини, оскільки існують розбіжності у написанні його імені у паспорті та заповіті, посвідченому на його користь 06 квітня 2004 року державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Грабовою Інною Петрівною (а.с. 6), зокрема у заповіті його ім'я зазначене «[PERSON]», тоді як у паспорті ім'я значиться «[PERSON]». Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] батько заявника, помер [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] виданим 28 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції (а.с.7). Факт наявності родинних відносин між заявником та [PERSON] є встановленим та ніким не оспорюється. Стаття 234 ЦПК України визначає, що суд розглядає в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Крім того, Пленум Верхового Суду України в п. 12 своєї Постанови від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив, що при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Разом з тим, на підставі п. 6 ст. 273 ЦПК суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв'язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв'язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Враховуючи вищевикладене, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що спадкоємець, який зазначений в заповіті складеному 06 квітня 2004 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Грабовою Інною Петрівною та зареєстрованому в реєстрі за № 1-843, а саме [PERSON] та особа, яка зазначена в паспорті громадянина України Серія [NUMBER] виданому Ленінградським РУ ГУ МВС України в м. Києві 22 серпня 2000 року, є однією і тією ж особою, у зв'язку з чим доведеним є той факт, що володільцем зазначеного Заповіту є саме [PERSON]. Судом встановлено, що іншим способом виправити допущену помилку в складеному [PERSON] заповіті, крім як встановити факт його належності заявнику, не вбачається можливим, оскільки [PERSON], [INFO] помер, а відповідно до п. 8 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМ України, від 15.06.1994 року, № 419, виправлення вносяться у присутності заповідача або довірителя та застерігаються посадовою, службовою особою перед підписами заповідача або довірителя, повторюються в кінці посвідчувального напису та скріплюються підписом посадової, службової особи і печаткою установи, закладу, судновою печаткою, печаткою установи виконання покарань, слідчого ізолятора, печаткою служби експедиції, яка застосовується для посвідчення офіційних документів. Виправлення вносяться за згодою заповідача або довірителя до всіх примірників заповіту чи довіреності так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати. Статті 15, 16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги заявника знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16 ЦК України, Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМ України, від 15.06.1994 року, № 419, Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,

Outcome: approved