Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заявою від 09.03.2021 року позовні вимоги було збільшено. В обґрунтування заявлених вимог вказали, що 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ML-900/001/2010, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 125000 грн., датою остаточного повернення кредиту є 24 грудня 2025 року. Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено порукою шляхом укладення між банком та [PERSON] Договору поруки № SR-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, проте позичальник не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення заборгованості. 19 травня 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення прав вимоги № 19/05/17, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором № ML-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Відповідно до п. 2.1. Договору відступлення прав вимоги № 19/05/17, первісний кредитор передає новому кредитору право вимоги виконання боржниками боргових зобов`язань за Кредитними договорами в розмірах, зазначених в реєстрах боржників. Згідно розрахунку заборгованості та реєстру боржників, що є додатком № 1 до Договору відступлення права вимоги № 19/05/17, у позичальника існує заборгованість у розмірі 249580,43 грн., що складається з 71930,19 грн. - основний борг за кредитним договором; 144779,74- проценти, нараховані на суму боргу. Додатково зазначають, що згідно ст. 625 ЦК України відповідачі зобов`язані сплатити суму боргу із урахуванням 3% річних від простроченої суми, тобто 9528,25 грн. та суму збитків з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 23342,25 грн. Просять суд стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість у розмірі 249580,43 грн. та судові витрати. 16 жовтня 2020 року по цивільній справі № 426/5644/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості було постановлено заочне рішення. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 25 лютого 2021 року заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 16 жовтня 2020 року, постановлене у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованостібуло скасовано. Представник позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» в судовому засіданні 30.03.2021 року наполягав на задоволенні позовних вимог, з підстав, зазначених у позові. В наступні судові засідання не з`явився, надавши на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача (т.2, а.с. 86). Представник відповідачів - адвокат Клименко Н.Л. в судовому засіданні 30.03.2021 року заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. В наступні судові засідання не з`явилася, надавши на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] (т.2, а.с. 90-91). Також, на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачі просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказали, що позивачем не було долучено до суду копію Додатку 1 до договору про відступлення прав вимоги, що було укладено між «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», у той час як витяг з Додатку 1, доданий до позовної заяви, викликає обґрунтовані сумніви, так як містить ознаки підробки, оскільки дана копія знята з копії. Зазначено, що Розпорядженням Національної Комісії № 1225 від 09.06.2020 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було анульовано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, відповідно, припинилася дієздатність ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у сфері надання фінансових послуг. Крім того, 09 червня 2020 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було анульовано ліцензію на надання коштів у позику, в тому числі на правах фінансового кредиту. Таким чином, оскільки покладений в основу позовної заяви Договір № 19/05/17 від 19 травня 2017 року по своїй суті є договором факторингу, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не можуть бути новим кредитором у спірних правовідносинах, адже для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа, проте ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не відноситься до фінансових установ, які можуть надавати фінансові послуги, у тому числі у формі факторингу. Також, просили застосувати наслідки сплину строку позовної давності (т.2, а.с. 11-17). У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні матеріали справи, надані докази, дійшов наступного. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ML-900/001/2010. Відповідно до п.п. 1.2 кредитного договору Банк надає Позичальникові кредит в національній валюті у сумі 125000 грн. зі сплатою 2,99% річних з метою придбання нерухомого майна. Датою остаточного повернення кредиту є 24 грудня 2025 року (т.1, а.с. 4). Пунктом 4 частин 1 Кредитного договору передбачене щомісячне погашення кредиту рівними частинами протягом всього строку дії Кредитного договору. Щомісячне погашення Кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту. Згідно частини 1 та 2 кредитного договору № ML-900/001/2010 предметом договору є трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . 19 травня 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги № 19/05/17, відповідно до якого ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» набув право нового кредитора до відповідачів [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , [PERSON] (а.с. 16-17). У відповідності до пункту 2.1. вказаного договору, первісний кредитор передає у повному обсязі, новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за кредитними договорами, перелік яких міститься у Реєстрі боржників, наведеному у додатку 1 до цього договору, та які укладені між первісним кредитором та боржниками, а саме: первісний кредитор передає новому кредитору право вимоги виконання боржниками боргових зобов`язань за кредитними договорами в розмірах, зазначених в реєстрі боржників. Так, згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. При цьому положеннями ст.ст. 1078, 1079 ЦК України регламентовано, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. В свою чергу, відповідно до ч.3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 512 та ч.1 ст. 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, виданого національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 435 серії ФК, та копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» з 19 листопада 2013 року мало право, зокрема, на надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення) (т.1, а.с. 21-23). Як вбачається з відзиву відповідачів, 09 червня 2020 року Розпорядженням Національної Комісії № 1225 було анульовано ліцензію ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг. Таким чином, на момент укладення договору про відступлення прав вимоги № 19/05/17, укладеного між «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 19 травня 2017 року, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» була наявна ліцензія на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг. Позивач вказує, що у зв`язку із невиконанням [PERSON] зобов`язань по поверненню коштів за кредитним договором № ML-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року перед новим кредитором утворилася заборгованість у розмірі 249580,43 грн., що складається з 71930,19 грн. - основний борг за кредитним договором; 144779,74- проценти, нараховані на суму боргу; 23342,25 грн. - сума збитків з урахуванням встановленого індексу інфляції; 9528,25 грн. - три проценти річних від простроченої суми (т.2, а.с. 5). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Після спливу строку кредитування кредитор позбавлений права нараховувати відсотки й пеню, передбачені кредитним договором. За правилом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Щодо заявленого відповідачами клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Пунктом 1.9. частини 2 Кредитного договору № ML900/001/2010 від 24 грудня 2010 року сторонами узгоджено, що у випадку невиконання позичальником боргових зобов`язань чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору, документів забезпечення та/чи будь-яких інших умов договорів (правочинів), укладених між Банком та Позичальником, та/чи між Банком та третіми особами, що існували на момент укладання цього Договору, чи таких, що будуть укладені в майбутньому, понад 30 календарних днів, сторони домовились, що банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов`язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та отримав вимогу банку, в зв`язку з чим позичальник зобов`язаний погасити боргові зобов`язання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов`язань. Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитним договором відповідач [PERSON] здійснила 24 листопада 2014 року (т.1., а.с. 15), наступний платіж повинен був відбутися 24 грудня 2014 року, однак протягом тридцяти днів позичальник його не сплатила, а тому за умовами пункту 1.9. частини 2 Кредитного договору № ML900/001/2010 від 24 грудня 2010 року, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто 24 січня 2015 року. Таким чином, з 25 січня 2015 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, придбавши у 2017 році право вимоги за зобов`язанням, строк позовної давності за яким сплив 24 січня 2018 року, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося із позовом до суду до позичальника лише 15 червня 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України. Вирішуючи спір у цій справі, судом встановлено, що у частині 2 Кредитного договору № ML-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року (пункт 1.9.), сторони погодили зміну строку основного зобов`язання у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору протягом більше ніж тридцять календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов`язань та враховує закінчення строку дії договору, дату останнього платежу за договором - 24 листопада 2014 року, а також дату звернення ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» з позовом до суду - 15 червня 2020 року й неподання позивачем доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності. Встановивши зазначені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до [PERSON] задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу яких вказали відповідачі. Таке застосування умов договору відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема у постановах від 10 червня 2019 року у справі № 522/13186/15-ц (провадження № 61-28504св18), від 17 липня 2019 року у справі № 299/1135/16-ц (провадження № 61-11522св18), від 24 липня 2019 року у справі № 751/2958/16 (провадження № 61-3697св18), від 29 квітня 2020 року у справі № 208/867/16-ц (провадження № 61-37705св18). Окрім того, в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки № SR-900/001/2010 від 24.12.2010 року, за умовами якого [PERSON] зобов`язався у повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань по кредитному договору (т.1, а.с. 13). Суд враховує, що відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов`язання встановлений не був. Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя. Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п`ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. У договорі поруки, укладеному між банком та [PERSON] , не визначено строк поруки. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18. Таким чином, суд встановив, що згідно із положенням пункту 1.9. частини 2 Кредитного договору № ML-900/001/2010 від 24 грудня 2010 року, строк виконання основного зобов`язання було змінено на 24 січня 2015 року, та вважає, що на момент звернення до суду із цим позовом (15 червня 2020 року) порука [PERSON] припинилася, а тому позов у цій частині не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed