Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивачу належить житловий будинок в [ADDRESS] , у якому, крім позивача та членів його сім`ї, зареєстрований [PERSON] . Оскільки, відповідач не є членом сім`ї позивача, за місцем реєстрації не проживає понад 5 років, добровільно не знімається з реєстрації, не приймає участі у спільному побуті та сплаті комунальних послуг, [PERSON] за захистом своїх прав та інтересів 12 вересня 2019 року звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 13 вересня 2019 року (а.с. 13) відкрито провадження у справі та призначено підготовче провадження. Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року підготовче провадження закрито, призначено розгляд справи по суті (а.с. 19). Позивач у судове засідання не з`явився, подавши 30 вересня 2019 року до суду заяву, у якій просив слухати справу за його відсутності та не заперечив проти винесення заочного рішення (а.с. 15). Відповідач копію ухвали від 02 жовтня 2019 року та доданих до неї матеріалів фактично не отримав. Поштове відправлення, яке направлялось за зареєстрованим місцем проживання [PERSON] (а.с. 22) повернулось без вручення, оскільки за вказаною адресою адресат не проживає (а.с. 21). З урахуванням положень п. 2 ч. 7 та п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, вважається, що судова повістка відповідачу вручена 07 жовтня 2019 року (а.с. 21-22). Оскільки наявні всі умови, передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив про прийняття заочного рішення. Відповідач відзив до суду не направила. Жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до повного задоволення. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Право на повагу до житла визначено і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Витягом про державну реєстрацію прав № 28315464 від 10 грудня 2010 року (а.с. 9) та рішенням Мурованокуриловецької селищної ради № 901 від 11 грудня 2014 року (а.с. 10) стверджується, що [PERSON] із 10 грудня 2010 року є власником будинку, що розташований по [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Довідкою Мурованокуриловецької селищної ради № 1741 від 13 серпня 2019 року (а.с. 8) стверджується, що у будинку [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , який за вказаною адресою не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового, або майнового права та інтересу. Наведені вище норми цивільного законодавства України свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та наявність правових підстав для їх задоволення.

Outcome: approved