Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач у січні 2018 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що сторони 01.08.2014 уклали шлюб, у період спільного проживання народилася діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося, сторони не можуть найти спільної мови, порозуміння, відсутні будь-які інтереси. Шлюбні стосунки припинені та примирення не можливе. Умова про утримання дітей буде вирішуватися в судовому порядку. Позивач вважає, що шлюб носить формальний характер. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 01 серпня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тростянецького районного управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 112. Позивач у судове засідання не зявилась, подала заяву, в якій позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач також у судове засідання не зявився, подав заяву про те, що проти розірвання шлюбу не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що між [PERSON] та [PERSON] 01.08.2014 року було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тростянецького районного управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 112. Після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище «Таран». (а.с.9). У сторін народився діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.10). Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 56 СК України). У силу статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не установлено, примушування для збереження шлюбних відносин є порушенням прав чоловіка та дружини на свободу, а тому шлюб необхідно розірвати. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задволених позовних вимог. При цьому відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 704,80 грн. відповідно до квитанції від 10.01.2018 року №0.0935031582.2 (а.с.3), 50 відсотків розміру якого, що становить 352,40 грн., у звязку з з визнанням відповідачем позову слід повернути позивачу з державного бюджету, а 352,40 грн. стягнути на її користь з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved