Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач ТОВ «Добра праця» звернулось до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] суми заборгованості за договором про надання інформаційних послуг № 0585-2017/КР від 31.07.2017 року в розмірі 7791 грн. 00 коп. та судові витрати, посилаючись на те, що 31.07.2017 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про надання інформаційних послуг №0585-2017/КР, відповідно до якого позивач виступав як виконавець, а відповідач - замовник. Відповідно до п.6.2. Договору, замовник зобов`язався оплатити вартість наданих інформаційних послуг, передбачених в предметі цього Договору, шляхом сплати виконавцю суми в розмірі 7 791 грн. 00 коп. Крім того, 25.09.2017 року між ТОВ «Добра праця» та [PERSON] було укладено акт здачі-приймання наданих інформаційних послуг. Відповідно до якого, сторони підтвердили, що на виконання умов договору, протягом строку його дії, виконавцем надані послуги замовнику на загальну суму 7 791 грн. 00 коп. Сторони погодились та підтвердили, що зазначені послуги надані виконавцем в повному обсязі, тобто будь - які зауваження з боку замовника до виконавця повністю відсутні. Строк та умови здійснення оплати відповідачем вже минув, проте, умови договору належним чином не виконані, зазначену суму позивачу так і не виплачено, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, підтримав викладене в позовній заяві, наполягав на позовних вимогах, просив суд задовольнити їх в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, був повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, заперечень не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до приписів ч. 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст.ст. 76,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31.07.2017 року між ТОВ «Добра праця» та [PERSON] було укладено договір про надання інформаційних послуг № 0585-2017/КР. Відповідно до умов договору позивач виступав як виконавець, а відповідач - замовник. Відповідно до п. 2.1. Договору, виконавець зобов`язується на свій ризик своїми силами та засобами надавати інформаційні послуги замовнику в строки та на умовах, передбачених цим Договором, а замовник зобов`язується своєчасно приймати їх та оплачувати, дотримуючись договірних строків та здійснювати повне сприяння виконавцю у виконанні покладених на нього обов`язків. Згідно з п.2.2. договору, надання інформаційних послуг замовнику передбачає одержання останнім від виконавця інформаційних продуктів, згідно з тематикою, яка визначається та надається замовником виконавцю в усній (вербальній) чи/або письмовій формі. Зокрема, але не виключно: надання інформації щодо порядку та особливостей дії трудового законодавства відповідних країн, запитуваних замовником; надання інформації з питань, що стосуються тимчасової візи для іноземців, роз`яснення правил та процедур Посольств України та держави знаходження потенційного партнера замовника; надання інформації про консульські установи України та громадські організації, що надають допомогу мігрантам. Пунктом 2.4 договору встановлено, що при наданні зазначених у п.2.2 послуг виконавець керується відповідним чинним законодавством України та цим договором і гарантує таку якість наданих за цим договором інформаційних послуг, що відповідає вимогам, які звичайно ставляться до послуг такого роду. Відповідно до п.5.3 договору, інформаційні послуги, визначені в предметі цього договору, надаються замовнику шляхом підготовки та представлення виконавцем відповідних інформаційних вербальних повідомлень, або за згодою сторін - у формі письмових бюлетенів. Пунктом 5.6 договору визначено, що факт надання послуг за цим договором оформляється актом здачі-прийняття наданих інформаційних послуг, який є невід`ємною частиною цього договору, складається у двох примірниках (по одному для кожної із Сторін) і набирає чинності з моменту підписання його двома сторонами. 25.09.2017 року між ТОВ «Добра праця» та [PERSON] було укладено акт здачі-приймання наданих інформаційних послуг. Відповідно до п.2 акту, сторони підтвердили, що на виконання умов договору, протягом строку його дії, виконавцем надані послуги замовнику на загальну суму 7 791 грн. 00 коп. Сторони погодились та підтвердили, що зазначені послуги надані виконавцем в повному обсязі, тобто будь-які зауваження з боку замовника до виконавця повністю відсутні. В судовому засіданні встановлено, що до цього часу відповідач умови договору не виконав, суму боргу позивачу не сплатив. Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином, судом встановлено, що відповідач істотно порушив умови договору про надання інформаційних послуг, він належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, тому це є підставою для задоволення позовних вимог, та стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 7 791 грн. 00 коп. Вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи, які входять до складу судових витрат. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з п.п. 3-6 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем до суду подано акт наданих послуг № 1 до договору № 30/ДП про надання правничої допомоги від 23.12.2019 року, яким визначено надані послуги та розмір їх оплати, розрахунок та акт виконаних робіт на загальну суму в розмірі 5 000 грн. 00 коп. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Зважаючи на викладене, враховуючи предмет позову, час, витрачений адвокатом для надання послуг, з урахуванням обсягу роботи, зазначеної в акті, та кількості годин, необхідних, з точки зору суду, для її виконання фахівцем у галузі права, з урахуванням зібраних та наданих суду доказів, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає, що сума 5 000,00 грн. не є співмірною, а відтак, приходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 1 300,00 грн., а саме: в п.1 Акту наданих послуг слід стягнути 200 грн., в п. 2 - 800 грн., п. 3 - 300 грн. Враховуючи, що позовна заява підписана представником ТОВ «Добра праця» В.І. Пащіною, усі документи засвідчені також нею. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати в розмірі 2 102 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial