Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» звернулись до суду з позовною заявою про стягнення із відповідачки [PERSON] заборгованості в сумі 9344,98 гривень. Посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 14 листопада 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2080,00 гривні у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Просять стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк»: заборгованість у розмірі 9344,98 грн. за кредитним договором № б/н від 14 листопада 2007 року, 243,60 грн. сплаченого судового збору, та 130,00 грн. за надане оголошення про виклик до суду в газеті «Свобода». В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» не явився, подав заяву про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання на розгляд справи не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно Кредитного договору (заяви) № б/н від 14 листопада 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2080,00 гривні у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14 листопада 2007 року станом на 31 серпня 2014 року має заборгованість -9344,98 гривні, яка складається з наступного: 2056,97 грн.-заборгованість за кредитом; 4438,27 грн.- заборгованість за процентами за користування кредитом; 1928,55 грн.-заборгованість з пені та комісії за використанням кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн.- штраф (фіксована частина). 421,19 грн.- штраф (процентна складова). Як вбачається з матеріалів справи відповідачем порушено права позивача, оскільки відповідач не виконав належним чином зобов'язання за кредитним договором. Однак банк звернувся до суду із пропуском строку позовної давності та питання про поновлення строку не ставить. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На підставі ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно розрахунку за договором б/н від 14 листопада 2007 року вбачається, що відповідачка із грудня 2007 року почала порушувати зобов'язання по поверненню коштів. Тобто у Банку з грудня місяця 2007 року виникло право вимоги щодо стягнення заборгованості за кожен прострочений щомісячний платіж, нараховані відсотки та на штрафні санкції. Строк дії договору обумовлений сторонами до 14.11.2008 року (включно). Посилання Банку про те, що відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін, суд до уваги не бере, оскільки згідно договору про надання кредиту, угода про збільшення строку позовної давності між сторонами не укладалася. Також долучені до справи Банком Умови не містять підпису відповідачки та відсутні будь які докази, що саме вказані Умови відповідачці доводилися й вона зрозуміла їх зміст та значення їх положень. Оскільки, фактично відсутні докази про домовленість сторін щодо зміни строків позовної давності у сторону збільшення, а саме те, що Договір автоматично лонгується на такий же термін, як зазначено у ньому, тому слід застосувати загальний трирічний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України. Як зазначено вище, право вимоги Банку виникло уже з грудня місяця 2007 року, щодо виконання усіх вимог із 14.11.2008 року. Позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача 16 жовтня 2014 року, тобто по спливу трьох років. Таким чином, станом на день зверненя до суду строк давності за вимогами про повернення кредиту минув Згідно роз'яснень, що містяться у Постанові №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати не підлягають компенсації. На підставі ст.ст. 256, 257, 259, 267, 509, 526, 530, 625, 1050,1054 ЦК України й

Outcome: dismissed