Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач у січні 2018 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], третя особа: відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської\~ міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.12.2016 року, він, [PERSON], будучи власником квартири [ADDRESS], уклав усний договір з [PERSON], який на той час будучи студентом медичного університету, про те, що позивач надає відповідачу тимчасову реєстрацію у своїй квартирі на шість місяців, щоб останній мав можливість замовити та оформити в органах МВД собі закордонний паспорт громадянина України та посвідчення водія. Після спливу шести місяців від дня його реєстрації, відповідач зобовязувався добровільно знятися з реєстрації. [PERSON] в цій квартирі жодного разу не знаходився, комунальними послугами не користувався, його особистих речей в квартирі не було, жодну поштову кореспонденцію за цією адресою відповідач ніколи не виписував та не отримував. Оскільки фактично за вказаною адресою його ніколи не було, ключей від квартири у нього також не було. Весь час в даній квартирі мешкає позивач разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON]. Згідно з довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 10.03.2017 року КП «Жилкомсервіс» дільниця № 7, до квартири 36, розташовану в буд. № 41 по вул. Шатилівській в місті Харкові відповідач був зареєстрований (прописаний) 09.12.2016 року, тому знятися з реєстрації добровільно [PERSON] повинен був до 09.06.2017 року, але взяті на себе зобовязання не виконав та з реєстрації не знявся. [PERSON] зазначає, що реєстрація відповідача у належній йому на праві приватної власності квартири перешкоджає користуватися і вільно розпоряджатися належним йому майном, в тому числі завдає суттєвих збитків при оплаті комунальних послуг та послуг на утримання житла (квартирної плати), що призводить до порушення його права приватної власності. З викладених підстав просить суд позов задовольнити. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, крім того подала заяву про визнання позовних вимог, в якій пояснила, що [PERSON] дійсно ніколи не знаходився фізично в квартирі № 36, яка розташована в буд. № 41 по вул. Шатилівській в місті Харкові, особистих речей там ніколи не тримав та не мав доступу до цієї квартири, комунальними послугами не користувався, тому нарахування на відповідача комунальних послуг, згідно з його реєстрацією, дійсно є безпідставним. Зазначає, що відповідач не заперечує проти зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, письмові пояснення щодо позову до суду не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування квартири від 01.02.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 291, а також копією витягу № 25332079 від 16.02.2010 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 4-5). Як вбачається із позовної заяви, 09.12.2016 року [PERSON], будучи власником квартири [ADDRESS], уклав усний договір з [PERSON], про те, що позивач надає відповідачу тимчасову реєстрацію у своїй квартирі на шість місяців, щоб останній мав можливість замовити та оформити в органах МВД собі закордонний паспорт громадянина України та посвідчення водія. Після спливу шести місяців від дня його реєстрації, відповідач зобовязувався добровільно знятися з реєстрації. [PERSON] в цій квартирі жодного разу не знаходився, комунальними послугами не користувався, його особистих речей в квартирі ніколи не було, жодну поштову кореспонденцію за цією адресою відповідач ніколи не виписував та не отримував. Оскільки фактично за вказаною адресою його ніколи не було, ключей від квартири у нього також не було. Весь час в даній квартирі мешкає позивач разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON]. Згідно з довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 26.01.2018 року КП «Жилкомсервіс» дільниця № 7, в квартирі 36, розташованої в буд. № 41 по вул. Шатилівській в місті Харкові Поляков [PERSON] зареєстрований з 09.12.2016 року (а.с. 17). Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою підтверджується також відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 19.02.2018 року (а.с. 20). Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі\~ статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,\~оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Крім того, у відповідності з положеннями частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи факт визнання позовних вимог відповідачем, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської\~ міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, підлягає задоволенню у повному обсязі. Також, згідно частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved