Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він є власником будинку №17 по Пришибській площі в м. Суми. У вказаному будинку зареєстрований в якості члена сімї власника відповідач. З 2014 року відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин. Тому посилаючись на положення ст. 405 ЦК України просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірному будинку. У даній справі 26.01.2018 року було відкрите провадження та визначена дата проведення підготовчого засідання 16.03.2018 року. Відповідач відзив на позов не подавав та в підготовче засідання, яке відбулося 16.03.2018 року не зявився. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Позивач також пояснив, що відповідач є сином його дружини. З будинку відповідач виїхав в середині 2014 року. Усі свої речі відповідач забрав з будинку. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи сповіщався шляхом направлення судових викликів за зареєстрованим місцем проживання. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази подані сторонами, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом було встановлено, позивач на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.1988 року є власником будинку під номером 17 по Пришибській площі в м. Суми. У вказаному будинку на постійній основі зареєстровані: позивач, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який є сином [PERSON] Вказані обставини підтверджуються копіями договорів, довідки про склад зареєстрованих осіб. Також встановлено, що відповідач у продовж тривалого часу, більше ніж один рік, у спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин, що підтверджується поясненнями свідка. Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач її чоловік, а відповідач син від першого шлюбу. [PERSON] раніше мешкав разом з нею у будинку по Пришибській площі, 17. В 2014 році син забрав свої особисті речі, залишив будинок та став жити з дівчиною в іншому місці. З того часу у будинку відповідач не мешкає, а з 2016 року взагалі вона втратила з ним звязок. У сина є ключі від будинку, замки не замінювали. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] є його рідною сестрою, а відповідач племінник. [PERSON] раніше мешкав у будинку по Пришибській площі, 17. У 2014 році відповідач перестав мешкати у будинку. Потім у 2015 році племінник одружився та мешкав з дружиною на вулиці Троїцька. Відповідач перестав контактувати з родичами, змінив телефон. Сестра намагалася відшукати відповідача, але не змогла цього зробити. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положенням ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. \~ Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України - Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд вважає, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням внаслідок тривалої відсутності, а тому вимоги позивача в даній частині підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved