Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 31 травня 2012 року він уклав з відповідачкою шлюбний договір, нотаріально посвідчений за реєстровим номером 2743. Шлюб сторони зареєстрували 01 червня 2012 року. Позивач вважає, що зміст пункту 2.8. вказаного договору не відповідає чинному законодавству України, а тому є недійсним, так як передбачено передачу права власності на нерухоме майно відповідачці, то вказаний пункт суперечить частині 5 статті 93 Сімейного кодексу України і взагалі не може бути передбачений у шлюбному договорі. На підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, яке підлягає державній реєстрації. Тому просить суд: визнати недійсним пункт 2.8. шлюбного договору від 31 травня 2012 року, нотаріально посвідченого за реєстровим номером 2743 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською Альбіною Олексіївною, що укладений між [PERSON] і [PERSON] , а також стягнути судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзив на позов не надала. Третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ровенська А.О. надала заяву про розгляд справи без її участі, вважає, що нотаріальна дія посвідчена з додержанням всіх вимог чинного законодавства. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 31 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюбний договір, нотаріально посвідчений за № 2743 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. (а.с. 4) 01 червня 2012 року сторони уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. (а.с.5) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за [PERSON] на праві приватної власності зареєстрована квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності САЕ/507953 від 10.12.2011 року, видане виконавчим комітетом Сумської міської ради (а.с. 49-51 ) Як убачається із п.2.8 шлюбного договору від 31 травня 2012 року, на момент реєстрації шлюбу (тобто на 01 червня 2012 року) позивачу на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] ), і сторони домовились, що з моменту укладання шлюбу вона набирає статусу спільного майна подружжя і у разі розірвання шлюбу право власності на неї переходить до [PERSON] шляхом укладення договору про поділ майна подружжя з матеріальною компенсацією 17 гривень, а також у разі продажу вищевказаної квартири у період зареєстрованого шлюбу грошові кошти будуть належати особисто дружині. Главою 10 Сімейного кодексу України врегульовано поняття Шлюбного договору. Зокрема, згідно ч.1 ст. 92 цього кодексу шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Згідно ст. 93 ч.5ст. 95 ч.1 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Відповідно до ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Враховуючи, що договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Зазначена позиція вказана і у п. 22 Постанови Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Отже, відповідно до умов договору п.2.8 з моменту укладання шлюбу квартира [ADDRESS] ) набирає статусу спільного майна подружжя і у разі розірвання шлюбу право власності на неї переходить до [PERSON] шляхом укладення договору про поділ майна подружжя з матеріальною компенсацією 17 гривень, а також у разі продажу вищевказаної квартири у період зареєстрованого шлюбу грошові кошти будуть належати особисто дружині. Однак квартира підлягає обов`язковій державній реєстрації, встановивши характер спірного пункту шлюбного договору та те, що за його умовами передається у власність одному із подружжя нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, суд дійшов висновку, що він суперечить статті 93 СК України, що є підставою для визнання такого пункту договору недійсним. В свою чергу, відповідачка жодних доказів на спростування позиції позивача суду не надала. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи вищевикладене, позовну вимогу слід задовольнити. На підставі ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 960,50 грн. судового збору.

Outcome: approved