Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач у вересні 2017 р. звернувся до суду з даним позовом, у якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] втративши ми право користування квартирою, розміщеною за адресою: [ADDRESS]. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він, згідно договору купівлі-продажу від 12.11.2004р. є співвласником квартири, розміщеною за адресою: [ADDRESS]. Іншим співвласником квартири є [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину. У спірній квартирі зареєстровані його колишня співмешканка та її син - [PERSON] та [PERSON]. Проте, з 2005 р. відповідачі у квартирі не проживають, з того часу квартирою не цікавляться, квартплату та комунальні послуги не сплачують. Їх місце проживання позивачу не відоме. Реєстрація відповідачів в квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази, просили позов задовольнити. Також зазначили, що відповідачі добровільно залишили квартиру, не мешкають в даному приміщенні понад встановлені законом строки, не несуть витрат на його утримання, житлом не цікавляться, що перешкоджає позивачу [PERSON], як власнику даної квартири, в повній мірі здійсненню його права власності відносно належного йому майна. Таким чином, [PERSON] та [PERSON], будучи зареєстрованими в належній [PERSON] квартирі, порушують права та законні інтереси власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву від відповідачів до суду не надходило. Згідно вимог ст. 280 Цивільного Процесуального Кодексу України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Представник третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник третьої особи Центру надання адміністративних послуг Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоча третю особу належним чином було повідомлено про день, час та місце розгляду справи. Від представника Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації до суду надішли письмові пояснення, відповідно до яких просить розглядати справу без участі представника Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу квартири від 22.11 2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець П.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 6538. Іншим співвласником 1/2 частини квартири [ADDRESS], є [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.01.2010 р., посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 873. Як вбачається з листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], з 24.02.2005 р. Позивач просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідачі з 2005 р. у даній квартирі не проживають, квартирою не цікавляться, квартплату та комунальні послуги не сплачують, реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу розпоряджатись власністю. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2005 р. не проживають у квартирі [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не несуть витрат по утриманню житла, квартирою не цікавляться, а отже суд вважає, що вони втратили інтерес до даного майна. Будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Факт не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі [ADDRESS] підтверджується актами, складеними мешканцями будинку № 13, від 28.06.2017 р., 30.05.2018 р. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved