Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

представник [PERSON] [PERSON]. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та визначення її частки, мотивуючи наступним. З 09. 04. 2004 по 27. 09. 2007 сторони постійно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Даний факт було встановлено судом в рішенні від 09. 04. 2013. За час проживання однією сім'єю сторонами було придбано майно, що є спільною сумісною власністю подружжя - двокімнатну квартиру квартира [ADDRESS]. Оскільки в добровільному порядку сторони визначити частки кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності не змогли, позивачка змушена звернутися до суду. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Позивач до судового засідання не з'явилася, її представник суду надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, викладені у позові обставини підтвердила, просила суд позов задовольнити. Відповідач надав суду заяву, в якій просив суд справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнав, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки позовні вимоги позивача відповідачем не оспорюються. Судом встановлено, що сторони в період з 09. 04. 2004 по 27. 09. 2007 постійно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вказані обставини встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09. 04. 2013 у справі № 487/576/13-ц за заявою [PERSON] про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, яке вступило в законну силу 22.04.2013. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлено, що під час спільного постійного проживання сторін - 17.10.2005 - було придбано майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS], що є спільною сумісною власністю подружжя. Квартиру сторонами було придбано за спільні кошти, однак оформлено на ім'я відповідача. Статтею 74 СК України встановлено: якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Письмових договорів щодо майна, набутого за час спільного проживання, сторонами не укладалось. Таким чином, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому кожному з позивачці належить ? частина вказаного майна. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз. 3 п. 24, п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування досліджених інших обставин справи. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи, що відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому докази по справі не досліджуються і суд вважає за необхідне ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та визначення її частки. Вимог про відшкодування понесеного судового збору позивачем не заявлялося. На підставі викладеного,

Outcome: approved