Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач Тернопільська міська рада звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - гуртожитком по [ADDRESS]. Також просить зняти [PERSON] з реєстрації в гуртожитку по [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в результаті банкрутства у 2007 році товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс-Сервіс», гуртожиток по [ADDRESS], на підставі ухвали господарського суду Тернопільської області від 07.06.2007р., клопотання регіонального відділення фонду державного майна України по Тернопільській області, рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21.06.2007р., передано в комунальну власність міста Тернополя. Згідно даних адресно-довідкового бюро УМВСУ в Тернопільській області, в даному гуртожитку зареєстрований відповідач. Однак, з моменту передачі приміщень гуртожитку до комунальної власності і по день подачі позову до суду відповідач в гуртожитку не проживає, гуртожиток використовується як готель. Окрім того, згідно інформації ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», відповідачу належить будинковолодіння по [ADDRESS] Отже, позивач вважає, що відповідач тривалий час не проживає в гуртожитку по [ADDRESS], має інше житло, та посилаючись на статті 72, 107, 127 ЖК України просить суд визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - гуртожитком та зняти з реєстрації в цьому гуртожитку. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях. Відповідач та його представники заперечили щодо задоволення позову, надали суду письмові заперечення та усні пояснення. Вказують на те, що відповідач разом із дружиною та двома дітьми на законних підставах проживають у гуртожитку по [ADDRESS] у м. Тернополі, а саме на підставі ордерів. У травні 2010 року позивача було арештовано та в подальшому засуджено Тернопільським міськрайонним судом до позбавлення волі. В гуртожитку залишились проживати дружина та діти. З місць позбавлення волі відповідач звільнився в жовтні 2013 року. Однак, повернувшись до свого місця проживання в гуртожитку, не був туди допущений працівниками ТзОВ «Акція», які володіють першим, третім, четвертим та п'ятим поверхами будівлі по [ADDRESS] (гуртожиток знаходиться на другому поверсі). З даного приводу звернувся із позовом до суду щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Викладені позивачем доводи щодо використання приміщення гуртожитку в якості готелю, є надуманими та нічим не підтвердженими, іншого житла, в якому б відповідач міг проживати, він не має. Позовні вимоги вважають безпідставними та просять суд у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено, що 06.09.1999р. ВАТ Тернопільський РМЗ «Елеваторпром», на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету від 06.09.1999р., видало ордер гр. [PERSON], який працює у ВАТ Тернопільський РМЗ «Елеваторпром» на право зайняття з сім'єю жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS]. 29.11.2005р. ТзОВ «Комплекс-Сервіс», на підставі спільного рішення зборів засновників товариства та профспілкового комітету від 20.11.2005р., видало ордер №1 серія 1 гр. [PERSON], який працює у ТзОВ «Комплекс-Сервіс», на право зайняття з сім'єю з 4 чоловік жилої площі в гуртожитку №1 по [ADDRESS], корпус №1, кімната 1-7 розміром 141 кв.м. Склад сімї [PERSON], 1970р.н., [PERSON], 1983р.н. - дружина, [PERSON], 2003р.н. - дочка, [PERSON], 2004р.н. - син. Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 07.06.2007р. по справі №10/Б-485 зобов'язано ліквідатора ТОВ «Комплекс-Сервіс» передати до комунальної власності міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради, а Тернопільську міську раду прийняти по Акту прийому-передачі від ТОВ «Комплекс-Сервіс» об'єкт соціальної сфери, без додаткових умов: гуртожиток по [ADDRESS] в м. Тернополі. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.07.2008р. виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, Тернопільській міській раді на праві комунальної власності, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №795 від 21.06.2007р., належить гуртожиток за адресою м. Тернопіль, [ADDRESS], загальною площею 297,7 кв.м., що складається із наступних приміщень: І сх. кліт. пл. 15,7 кв.м., 1-10 прим. пл. 14 кв.м., 1-11 хол пл. 34,0 кв.м., 1-1 кор. пл. 4,3 кв.м., 1-2 житл. пл. 22,8 кв.м., 1-3 санвуз. пл.. 5,0 кв.м, 2-1 кор. пл. 3,2 кв.м., 2-2 санвуз. пл. 4,7 кв.м., 2-3 житл. пл. 19,3 кв.м., 3-1 кор. пл. 3,0 кв.м., 3-2 санвуз. пл. 4,9 кв.м., 3-3 житл. пл. 19,4 кв.м., 4-1 кор. пл. 3,8 кв.м., 4-2 житл. пл. 22,3 кв.м., 4-3 санвуз. пл. 5,4 кв.м, 5-1 кор. пл. 1,9 кв.м., 5-2 санвуз. пл. 3,8 кв.м., 5-3 житл. пл. 23,3 кв.м., 6-1 житл. пл. 16,1 кв.м., 6-2 санвуз. пл. 3,7 кв.м, 7-1 житл. пл. 17,2 кв.м., 7-2 санвуз. пл. 3,9 кв.м., 8-1 техн. кімн. пл.. 9,2 кв.м., ІІ кор. пл. 21,6 кв.м., ІІІ сх. кліт. пл. 15,2 кв.м. 29.07.2008р. ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (м. Тернопіль) видало витяг №19697456 про реєстрацію права комунальної власності Тернопільської міської ради на нерухоме майно - гуртожиток за адресою м. Тернопіль, [ADDRESS]. Відповідно до листа ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (м. Тернопіль) №5269/07-2 від 30.06.2011р., станом на 25.06.2011р., відповідачу належить будинковолодіння по [ADDRESS] Згідно довідки УДМС України в Тернопільській області від 05.02.2014р. та паспорта позивача, позивач зареєстрований в [ADDRESS] з 24.09.1999р. Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 11.07.2011р. позивача визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 статті 189, ч. 2 статті 289, ч. 1 статті 357, ч. 3 статті 357 КК України і на підставі ч. 1 статті 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено [PERSON] покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Строк відбуття покарання рахувати з 21.05.2010р. Згідно довідки серії ХАР №02196 виданої позивачу начальником установи - арештного дому Диканівської виправної колонії Харківської області (№12), позивач відбував покарання в установах ДКВС з 21.05.2010р. по 25.10.2013р., звідки звільнений за постановою Червонозаводського райсуду м. Харкова від 17.10.2013р. на підставі статті 81 КК України умовно-достроково від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 7 місяців 4 дні і прямує до місця проживання [ADDRESS]. Таким чином, станом на день звернення до суду (18.04.2013р.), відповідач перебував у місцях позбавлення волі. В судовому засіданні встановлено, підтверджено матеріалами справи і сторонами не заперечується, що на даний час адреса гуртожитку, в якому зареєстрований відповідач, є саме м. Тернопіль, [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 07.02.2013р. скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05.11.2012р. в частині виселення та ухвалено нове рішення, яким у позові Тернопільської міської ради до [PERSON] про виселення з гуртожитку відмовлено. Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Даним рішенням апеляційного суду встановлено, що будь-які гуртожитки в даний час за адресою [ADDRESS] не зареєстровані. Єдиний гуртожиток, який перебував у віданні РМЗ «Елеваторпром», а згодом - у віданні його правонаступника ТзОВ «Комплекс-Сервіс», у якому поселений [PERSON] у зв'язку з перебуванням у трудових відносинах на підставі ордера, в даний час фактично знаходиться за адресою [ADDRESS] в м. Тернополі (абзац 4 стор. 4). В кімнати 1-7 гуртожитку по [ADDRESS] відповідач ([PERSON].) з сім'єю у складі 4-х осіб поселений у встановленому законом порядку (абзац 2 стор. 7). Також цим рішенням апеляційної інстанції надано оцінку доводам Тернопільської міської ради щодо використання приміщення гуртожитку не за призначенням. А саме, відхилені, в якості доказів такого факту, притягнення приватного підприємця [PERSON] до адміністративної відповідальності (абзаци 2-4 стор. 5). Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог, непідтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних мотивів. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема рішення апеляційного суду Тернопільської області від 07.02.2013р., позивач в законний спосіб, шляхом отримання ордерів, набув права користування приміщенням гуртожитку за адресою м. Тернопіль, [ADDRESS] (в подальшому адреса змінилась на [ADDRESS]). Згідно п. 7 ч. 3 статті 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. Так як відповідач з 21.05.2010р. по 25.10.2013р. перебував під вартою або відбував покарання, пред'явлення позивачем позову у квітні 2013 року є безпідставним, з огляду на вимоги п. 7 ч. 3 статті 71 ЖК України. Також позивачем не надавались докази надання житла за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення відповідача з-під варти або до відбуття ним покарання. Також судом відхиляється посилання позивача на статтю 107 ЖК України, як підставу для втрати відповідачем права користування житловим приміщенням. Згідно статті 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Надання позивачем доказу того, що станом на 25.06.2011р., відповідачу належало будинковолодіння по [ADDRESS] у м. Тернополі, не доводить факту вибуття наймача (відповідача) із приміщення гуртожитку. Посилання позивача на п. 11 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» також не приймається судом, так як позивачем не наведено будь-яких фактичних даних, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Окрім того, суд не бере до уваги акт обстеження приміщень від 19.03.2013р., згідно якого комісія у складі працівників Тернопільської міської ради, дільничого інспектора міліції, представників пожежної безпеки та Держсанепідемслужби, «провівши обстеження приміщень за адресою м. Тернопіль, [ADDRESS] площею 297,7 кв.м., які зареєстровані як гуртожиток за Тернопільською міською радою, встановила, що над входом в приміщення та на будівлі встановлені рекламні вивіски «Готель», вхід в приміщення зачинений, на вході об лаштована сигналізація. В приміщенні на 1 поверсі розміщена рецепція готелю, вивішений «куток споживача» та прейскурант цін на послуги готелю. На 2 поверсі приміщень обладнано 7 кімнат та одна господарська кімната. В гуртожитку зареєстрований [PERSON]. При цьому, при проведенні обстеження будь-яких особистих речей домашнього вжитку у приміщеннях гуртожитку не виявлено. [PERSON] спільно з приватним підприємцем [PERSON] облаштували в приміщеннях гуртожитку готель, що суперечить цільовому призначенню приміщень гуртожитку комунальної власності. Цим самим [PERSON] порушив статті 6, 10 ЖК Української РСР. [PERSON] з 01.08.2006р. працював адміністратором ТзОВ «Алігатор-ІІ», на даний час працює менеджером готельно-розважально-оздоровчого комплексу «Алігатор» ТзОВ «Акція». Зазначив, що в цей період в приміщеннях гуртожитку [PERSON] чи будь-хто інший не проживав, дані приміщення завжди використовувались ним як готель». Даний акт не може бути належним доказом використання відповідачем приміщення гуртожитку не за призначенням, у зв'язку із тим, що даний акт складений в той час коли відповідач перебував у місцях позбавлення волі і не міг вчиняти дії про які йдеться в акті. А також, щодо вивіски «Готель» - правова оцінка не на користь позивача надавалась в рішенні апеляційного суду Тернопільської області від 07.02.2013р. (абзац 1 стор. 6). Свідчення гр. [PERSON], викладені в даному акті, в судовому засіданні не підтверджувались. Твердження представника позивача про незаконність ордерів від 06.09.1999р. і 29.11.2005р. не береться судом до уваги з огляду на наступне. Згідно статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є правочини. Відповідно до статті 129 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів про визнання ордерів недійсним в матеріалах справи немає, а відтак суд не може не брати їх до уваги. Також суд зазначає наступне. Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідачем у заяві не вказано з якого дня, на його думку, позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А також, відповідачем не надано доказів, з яких суд міг би встановити пропуск такого строку самостійно. Отже, заява відповідача про застосування строку позовної давності не може бути задоволена. Так як рішення ухвалено не на користь позивача, судові витрати по справі не стягуються.

Outcome: dismissed