Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що з 17.08.1998 року по 01.09.2000 року та з 01.08.2006 року по 11.03.2016 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «СМНВО». Звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником умов колективного договору. Підвищений рівень виробничого шуму, пилу, важкості праці, де він працював, перевищували гранично допустимі норми. В результаті роботи з підвищеним рівнем виробничого шуму пилу, виброшвидкості на робочому місці позивач отримав професійне захворювання у вигляді: ХОЗЛ пилової етіології II ст. в фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень II ст., Легенева недостатність II ст. Захворювання професійне. Вібраційна хвороба від впливу локальної вібрації II ст. від дії локальної вібрації в формі вегетативно-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок з вираженими вегетативно-трофічними порушеннями на кистях і ангіоспазмами пальців рук у сполученні з міофіброзом мязів передпліч і надлопаткової області, двостороннім плечелопатковим периартрозом, двостороннім деформуючим остеоартрозом ліктьових і променево-запясткових суглобів з больовим синдромом і порушенням функції верхніх кінцівок. Захворювання професійне від тривалої дії локальної вібрації і фізичного перенапруження на виробництві. Хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (ІП ст.). Захворювання професійне від тривалої дії шуму на виробництві. (Основний діагноз). НЦД за кардіапьним типом. РОХП, вертеброгенна дюмбоішалгія. Міопія слабкого ступеню обох очей, складний міопічний астигматизм обох очей. (Супутній діагноз), що підтверджується п. 14 акту розслідування хронічного професійного захворювання від 20.04.2017 року та повідомленням про професійне захворювання за формою П-3. Відповідно до акту огляду МСЕК від 13.07.2017 р. ступінь втрати професійної працездатності становить 60% та встановлено ІІІ групу інвалідності. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 60 000 грн. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом було встановлено, що позивач в період що з 17.08.1998 року по 01.09.2000 року та з 01.08.2006 року по 11.03.2016 року працював обрубувача, зайнятий обробленням литва наждаком і ручним способом (молотками, зубилами, пневмоінструментом) у ПАТ «Сумське машинобудівне науково - виробниче об'єднання», звільнений з роботи за власним бажанням у звязку з невиконанням власником умов колективного договору (а.с. 6-8). З Акту розслідування професійного захворювання від 20.04.2017 р. вбачається, що позивачу було встановлено діагноз: ХОЗЛ пилової етіології II ст. в фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень II ст., Легенева недостатність II ст. Захворювання професійне. Вібраційна хвороба від впливу локальної вібрації II ст. від дії локальної вібрації в формі вегетативно-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок з вираженими вегетативно-трофічними порушеннями на кистях і ангіоспазмами пальців рук у сполученні з міофіброзом мязів передпліч і надлопаткової області, двостороннім плечелопатковим периартрозом, двостороннім деформуючим остеоартрозом ліктьових і променево-запясткових суглобів з больовим синдромом і порушенням функції верхніх кінцівок. Захворювання професійне від тривалої дії локальної вібрації і фізичного перенапруження на виробництві. Хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (ІП ст.). Захворювання професійне від тривалої дії шуму на виробництві. (Основний діагноз). НЦД за кардіапьним типом. РОХП, вертеброгенна дюмбоішалгія. Міопія слабкого ступеню обох очей, складний міопічний астигматизм обох очей. (Супутній діагноз). При цьому встановлено, що професійне захворювання виникло у зв'язку з недосконалістю технологій; причина професійного захворювання проведення робіт в умовах підвищеного рівню шуму, пилу, неефективного використання засобів індивідуального захисту. (а.с. 9). 13.07.2017 р. позивач пройшов огляд у м. Суми - спеціалізованою фтізиатричною МСЕК та йому встановлено 60 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Судом встановлено, що позивач у період перебування у трудових відносинах з відповідачем отримав професійне захворювання, що в свою чергу негативно вплинуло на його стан здоров'я від чого він зазнав моральних страждань. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, а тому обов'язок по відшкодуванню заподіяної працівнику моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я через неналежні умови праці покладено на роботодавця або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Ст. 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. З названих норм права вбачається, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України № 1105-XIV «Про\~\~загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключена ч. 3 ст. 34 вказаного Закону, тобто скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Рішення суду узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року, про те, що скасування відповідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» щодо права застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, не порушило саме право громадян на відшкодування моральної шкоди, скільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдані фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Отже,\~\~завдана позивачу під час виконання ним трудових обов'язків моральна шкода підлягає відшкодуванню за рахунок власника і з підстав, передбачених цивільним законодавством України. З огляду на викладене, відповідно до роз'яснень, наданих в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, враховуючи характер та обсяг страждань [PERSON], тривалість вимушених змін у його життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 18 000 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: partial