Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач у жовтні 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, загальною площею 0, 0166 га, яка розташована в [ADDRESS] (далі Земельна ділянка). В обґрунтування своїх вимог зазначив, що після смерті його тітки [PERSON], померлої 04.02.2016 року, відкрилась спадщина, що складається окрім іншого майна, з Земельної ділянки. Як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на Земельну ділянку, у звязку з розбіжністю площ фактичного землекористування, оскільки наявні в користуванні 0, 0166 га, а в Державному акті на право власності на землю вказано 0, 0190 га. Сторони в судове засідання не прибули, надіслали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, а представник відповідача проти задоволення позову не заперечив. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.02.2016 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на Земельну Ділянку, яка належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЖТ № 049562 від 09.11.2001 року, що підтверджується також довідкою Управління Держгеокадастру у Новоград-Волинському районі Житомирської області від 04.07.2016 року. З останньої встановлено, що при обмірі та виготовленні технічної документації із землеустрою на Землю існує розбіжність площ фактичного землекористування, яка складає 0, 0166 га, коли в державному акті вказано 0, 0190 га. За життя [PERSON] розпорядилась усім своїм майном, склавши на імя позивача 21.11.2003 року заповіт. Позивач є спадкоємцем померлої [PERSON] третьої черги, спадкова справа № 7/2016 до майна померлої заведена 14.06.2016 року приватним нотаріусом [PERSON] за заявою позивача, інші особи з заявами про прийняття та видачу спадщини не звертались. На імя позивача [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру, яка розташована за тією ж адресою що й Земельна ділянка. Вказані обставини підтверджуються листами приватного нотаріуса Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON] від 20.10.2016 року та державного нотаріуса Новоград-Волинської державної нотаріальної контори [PERSON] від 13.10.2016 року. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.07.2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Земельну ділянку у звязку з розбіжністю площ фактичного землекористування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст. 328 ЦК України). Однією з таких підстав, відповідно до ст. 1217 ЦК України, є спадкування майна, в тому числі за заповітом. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Основним юридичним документом на право власності на землю за життя спадкодавиці був Державний акт на право приватної власності на землю (ст. 126 ЗК України в редакції від 01.01.2004 року). Як встановлено в судовому засіданні і слідує з матеріалів справи, за життя [PERSON] правомірно набула на Земельну ділянку право власності, отримала Державний акт, який зареєстровано в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю за № 5754, та відкрито користувалась землею, проте не отримала кадастровий номер на неї. У звязку з цим при виготовленні технічної документації та проведенні необхідних обмірів земельної ділянки Новоград-Волинським міським земельно-кадастровим бюро було встановлено розбіжність у площі фактичного користування землею, а саме: замість вказаної у державному акті площі у 0, 0190 га, у фактичному користуванні позивача знаходиться 0, 0166 га, що й стало причиною відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю. Оскільки до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, та враховуючи неможливість оформлення позивачем своїх спадкових прав у нотаріальній конторі, суд приходить до висновку про можливість визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на Земельну ділянку, оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру вже видано позивачу, а Земля має цільове призначення саме - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved