Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач у липні 2014 року звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої, просить зобов’язати власника будинку №94 по вулиці І.Франка у с.Гоголів Радехівського району встановити межові знаки (огорожу) у відповідності до розмірів, передбачених у викопіюванні з генерального плану забудови земельної ділянки та стягнути із відповідача понесені ним судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що у с.Гоголів по вулиці І.Франка,96 він проживає із своєю дружиною з 1999 року та є власником будинку. Із-за відсутності огорожі між сусіднім будинком, вони значний проміжок часу користувалися спільним заїздом із вулиці [PERSON] на їхні подвір’я. Жителі сусіднього будинку цього року розпочали встановлення огорожі із порушенням меж, визначених планом забудови їхньої земельної ділянки. Усне звернення до відповідача із вимогою не загороджувати спільний заїзд, бажаних результатів не дало, від так він подав відповідну заяву до Корчинської сільської ради. Однак, за результатами роботи комісії, земельний спір залишився не вирішеним. Із посиланням на викопіювання з генерального плану забудови земельної ділянки, власником якої на сьогоднішній день є відповідач у справі, зазначає, що на такому чітко визначено межі розташування його житлового будинку та будинку відповідача по відношенню до меж земельних ділянок. Відповідно до рішення сільської ради №106 від 11.11.2008р., однак за відсутності належних дозвільних документів, відповідач здійснив добудову до свого житлового будинку. Після чого почав встановлювати огорожу, здійснивши відступ від самочинно збудованої споруди, а не від будинку, як це передбачено і зазначеному вище генеральному плані забудови. Зазначає, що дії відповідача порушують його майнові права, захистити які просить у судовому порядку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічні, викладеним у заяві. Окрім цього, наголосив, що їхній будинок стоїть значний проміжок часу і спільним заїздом сторони користувалися попередньо без жодних нюансів. Просить зобов’язати відповідача встановити межові знаки відповідно до плану забудови та вимоги задоволити. Відповідачка та представник третьої особи у судове засідання не з’явилися повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Про причини, що унеможливили їх прибуття до суду, не повідомили. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона у справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України). Так, судом встановлено, що [PERSON] – позивач по справі, є власником будинковолодіння №96, що знаходиться по вулиці І.Франка у с.Гоголів Радехівського району Львівської області (а.с.12). Приймаючи до уваги заявлені позовні вимоги (а.с.2-3), які підтримані у судовому засіданні представником позивача та відповідне посилання на норми ст.ст.103,106,107 ЗК України, суд приходить до висновку, що вимогою ставиться встановлення меж між спірними земельними ділянками. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування збитків; застосування інших, передбачених законом способів захисту (ст.16 ЦК України). Відсутність у сторін на момент виникнення спірних відносин правовстановлюючих документів на земельні ділянки, на яких знаходяться будинки, окрім пояснень представника позивача, підтверджуються також даними, викладеними у акті обстеження земельної ділянки від 30.05.2014р. (а.с.14). Окрім цього, слід наголосити, що із плану земельної ділянки [PERSON], на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог (а.с.9), жодним чином не вбачається наявність спільного заїзду між спірними земельними ділянками. Відповідно до наведеного, суд приходить до висновку, що межові знаки між земельними ділянками сторін у визначеному законом порядку встановлені не були. Статтями 106,107, Главою 31 Земельного кодексу України та статтями 14,55 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003р. №858-IV (із подальшими змінами та доповненнями) визначено порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок на місцевості. Суд не може вирішувати питання, в тому числі і з покладенням обов’язку на фізичних осіб, що віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування. Зокрема, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. №280/97-ВР (із подальшими змінами та доповненнями) до виключної компетенції сільських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Таким чином, із врахуванням вищенаведеного та рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами та доповненнями) суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed