Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

Позивач у січні 2020 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що згідно договору купівлі-продажу від 27.09.2019 року йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Відповідно до пункту 3.1.5 договору купівлі-продажу будинку від 27.09.2019 року продавець зобов`язався звільнити вищевказаний будинок для вільного і безперервного користування ним покупцем та знятися з реєстраційного обліку за місцем проживання до [INFO] . Проте, [PERSON] з реєстраційного обліку дотепер не знята. Крім того, у вказаному будинку також зареєстрований її син [PERSON] , який не був співвласником будинку і також не виконав умови договору купівлі-продажу щодо зняття з реєстраційного обліку. Факт незняття з реєстраційного обліку за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] всупереч умові договору купівлі-продажу обмежує права позивача як власника вказаного майна. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.02.2020 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, повідомлені належним чином про час і місце судового розгляду, у тому числі шляхом публікації оголошення на веб-сайті судової влади. Від відповідачів не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності, поважних причин неможливості явки в судове засідання суду останні не повідомили. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.09.2019 року. Указане речове право позивача зареєстровано 27.07.2019 року приватним нотаріусом Гребіник О.Д. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.10-11, 12). До набуття позивачем 27.09.2019 права власності на указаний житловий будинок таке право власності належало відповідачу [PERSON] на підставі рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 20.08.2014 року. За умовами укладеного позивачем як покупцем та відповідачем [PERSON] як продавцем договору купівлі-продажу від 27.09.2019 року [PERSON] зобов`язалась до 10.10.2019 року знятися з реєстраційного обліку за місцем проживання. Відповідачі станом на час розгляду судом справи зареєстровані в будинку [ADDRESS] , родинних відносин з позивачем не мають та не проживають за вказаною адресою (а.с.12, 13, 14-15, 21, 22). Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Приписи статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь - яких осіб, у тому числі від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що [PERSON] та [PERSON] не є і не були членами сім`ї позивача, не проживають у спірному будинку, а факт їх реєстрації створює перешкоди позивачу у користуванні належним йому будинком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Відтак, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved