Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач у листопаді 2019 року звернулась до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 26.08.2011 рішенням Києво-Святошинського районного суду в Київській області у справі № 2-2400/11 за позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину було задоволено, визнано недійсною угоду про завдаток про відчуження земельної ділянки від 10.05.2008, згідно з якою [PERSON] сплатила [PERSON] 50 500,00 грн., та угоду про завдаток на відчуження земельної ділянки від 10.05.2008, згідно з якою [PERSON] сплатила [PERSON] 25 000,00 грн., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 75 750,00 грн. та судові витрати в розмірі 877,50 грн., всього 76 627,50 гривень. Позивач вказувала, що станом на 06.09.2011 рішення Києво-Святошинського районного суду в Київській області у справі № 2-2400/11 набрало чинності, на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду в Київській області 09.09.2011 було видано виконавчий лист від 26.08.2011 № 2-2400/2011. На підставі даного виконавчого листа відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області було відкрито виконавче провадження від 17.02.2012 № 31297115, проте на час подання позову рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області відповідач не виконала. З огляду на викладене позивач просила суд стягнути з відповідача: три відсотки річних від несплаченої суми боргу у розмірі 17 716,70 грн., інфляційні втрати у розмірі 123 293,64 грн., 200 000,00 грн. моральної (немайнової) шкоди, сплачений судовий збір та 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього 353 573,05 грн. Ухвалою судді від 06.12.2019 було відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.09.2020 було закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання 22.01.2021 не з`явився, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання 22.01.2021 також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомила. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що в 26.08.2011 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі 2-2400/11 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину було задоволено, визнано недійсною угоду про завдаток на відчуження земельної ділянки від 10.05.2008, згідно з якою [PERSON] сплатила [PERSON] 50 500 грн. 00 коп., та угоду про завдаток на відчуження земельної ділянки від 10.05.2008, згідно з якою [PERSON] сплатила [PERSON] 25 250 грн. 00 коп., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 75 750,00 грн. та судові витрати в розмірі 877,50 грн., а всього 76 627,50 гривень. 09.09.2011 на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.08.2011 було видано виконавчий лист № 2-2400/20. 17.02.2012 на підставі даного виконавчого листа відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області було відкрито виконавче провадження № 31297115. Відповідно до результатів пошуку виконавчих проваджень в Автоматизованій системі виконавчих проваджень №31297115 встановлено, що дане виконавче провадження завершено, проте позивач не надала суду доказів, на підставі чого воно було завершено, не подала до суду клопотання про витребування доказів. Доказів того, що на даний час відповідач не виконала згадане рішення суду на користь позивача, остання суду не надала. З огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та судової практики. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок був викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц). Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Як визначено ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. З огляду на позовні вимоги предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, що виникає з рішення суду. Таким чином, позивач повинна була у ході розгляду справи довести належними доказами, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.08.2011 на даний час не виконано відповідачем, так як саме від цього факту залежить задоволення всіх її вимог, проте всупереч приписам ст.ст. 12, 81 ЦПК України цього не зробила, а суд не має права будувати свою позицію на припущеннях і не має права з власної ініціативи збирати докази. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням судового рішення не підлягає задоволенню у зв`язку із недоведеністю. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed