Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором та в позовних вимогах, з урахуванням уточнень, позивач просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» суму заборгованості за кредитним договором №28.4.1/АЄ-147.07.2 від 07.03.2007 року в розмірі 19632,42 дол. США та 184253,70 грн. та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 07.03.2007 року було укладено кредитний договір №28.4.1/АЄ-147.07.2, відповідно до умов якого Банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 14500 дол. США 00 центів терміном по 28.03.2014 року включно, процентна ставка за кредитами за цим договором встановлюється в розмірі 12,5% процентів річних. Банком виконано умови кредитного договору та надано відповідачу 14500,00 дол. США, проте відповідач порушує умови кредитного договору та станом на 15.07.2014 року має заборгованість у розмірі 19632,42 дол. США та 184253,70 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 11710,97 дол. США, сума заборгованості за процентами по кредиту - 7921,45 дол. США, загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 164485,14 грн., загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 19768,56 грн., яку і просить стягнути. В судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» - Гнап О.О., який діє на підставі довіреності (а.с.159) позов підтримав з викладених в ньому підстав та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України, про що в судовому засіданні не заперечував представник позивача. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 28.03.2007 року між Публічним акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №28.4.1/АЄ-141.07.2 (а.с. 3-14). Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 14500 дол. США 00 центів терміном по «28» березня 2014 року включно. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору, процентна ставка за кредитами за цим Договором встановлюється в розмірі 12,5 % процентів річних. Відповідно до п.п. 3.1., 3.3 Кредитного договору Позичальник зобов'язувалася починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця погашати заборгованість за кредитами у сумі 173 дол. США 00 центів на рахунок, вказаний у пункті 1.3 цього Договору, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку, сплачувати Банку нараховані проценти за користування кредитами щомісяця до 10-го числа кожного календарного місяця, наступного за звітами, а також «28» березня 2014 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок, вказаний у пункті 1.6 цього Договору. Відповідно до п. 3.9 за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, Позичальник зобов'язувалася сплачувати Банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.5 цього Договору, від суми простроченого платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач отримавши кредитні кошти на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, погашення та платності, свої зобов'язання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним належним чином не виконує, що призвело до виникнення у неї заборгованості за кредитом, яка станом на 15.07.2014 року становить 19632,42 дол. США та 184253,70 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 11710,97 дол. США, сума заборгованості за процентами по кредиту - 7921,45 дол. США, загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 164485,14 грн., загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 19768,56 грн. З матеріалів справи вбачається, що по день ухвалення рішення, відповідачем зазначена сума заборгованості в добровільному порядку не погашена. Стаття 192 ЦК України визначає, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 2 Декрету КМ України № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. За приписами ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції, зокрема надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. З системного аналізу зазначених норм чинного законодавства України можна зробити висновок, що хоч законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, однак у випадку отримання банком або іншою фінансовою установою відповідної ліцензії, яка надає право на здійснення певних валютних операцій, зазначені суб'єкти господарювання набувають право використання іноземної валюти, при здійсненні розрахунків на території України за відповідними зобов'язаннями, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті. В судовому засіданні представник позивача зазначав, що Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» на момент укладення кредитного договору мав банківську ліцензію, а також дозвіл Національного банку України на здійснення валютних операцій. На підтвердження вказаного надав копії банківської ліцензії № 27 від 11.10.2004 року, дозволу №27-4 від 22.09.2006 року, додатку до дозволу №27-4 від 22.09.2006 року (а.с.163а-168). Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються, зокрема банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». За приписами ж норм Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг, зокрема належить здійснення банком кредитних операцій. З викладеного можна зробити висновок, що позивач отримавши банківську ліцензію № 27 та дозвіл № 27-4 на право здійснення операцій набув право, зокрема на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 9 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Враховуючи вищевикладене суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, саме в іноземній валюті (долар США), який є валютою зобов'язання, яке виникло між сторонами, виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, а саме ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а тому позивач має законне право на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості у тій валюті, яка є валютою зобов'язання (в даному випадку це долар США). Аналогічну правову позицію було висловлено Пленумом Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» та Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй Постанові № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №28.4.1/АЄ-147.07.2 від 07.03.2007 станом на 15.07.2014 року в розмірі 19632,42 дол. США та 184253,70 грн., що складає: сума заборгованості за кредитом - 11710,97 дол. США, сума заборгованості за процентами по кредиту - 7921,45 дол. США, загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 164485,14 грн., загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 19768,56 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 2427,90 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved