Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] 26.03.2018 року звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що з 19.08.2008 року є власником нерухомого майна: будівлі столярного цеху, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 329,2 кв.м. Підставою для виникнення та реєстрації права власності були відповідні рішення Господарського суду м.Києва від 19.08.2008 у справі № 12/147, постанова Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2009 року у справі № 12/147, ухвала Господарського суду м.Києва від 26.09.2012 у справі № 12/147, згідно з якими за суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] було визнано право власності на вказану будівлю. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до її заяви від 03.05.2014 року. Вказаним майном позивач постійно й безперервно володіє та користується у своїй господарській діяльності ще з 1999 року. 25.04.2017 [PERSON] було залучено до участі у справі № 826/25407/15 за адміністративним позовом [PERSON] до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві, державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Нілової А.О. про скасування державної реєстрації, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача. Предметом розгляду вказаної справи є визнання протиправним та скасування державної реєстрації рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Нілової О.А. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 329,2 кв.м. за [PERSON] . Після ознайомлення з матеріалами вказаної адміністративної справи, позивач дізналася про те, що на підставі договору, укладеного 14.02.2012 між [PERSON] та [PERSON] купівлі-продажу нежилої будівлі-столярного цеху (літ. «П»), загальною площею 329,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] звернулася до суду з вимогою про скасування реєстрації вказаного нерухомого майна за позивачем. Також з матеріалів цієї справи позивач дізналась, що постановою Вищого адміністративного суду України скасовано постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 15.11.2013 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.04.2014 у справі № 2а-16350/12/2670 та в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, проведеної КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 396,4 кв.м. за [PERSON] та про скасування державної реєстрації права власності, проведеної КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 329,2 кв.м. за [PERSON] відмовлено. Позивач вважає, що [PERSON] не є законним власником спірного майна, а договір купівлі-продажу нежилої будівлі, укладений між відповідачами 14.02.2012 р. та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 111 є нікчемним. Також позивач вважає, що її право власності підлягає захисту шляхом витребування майна із чужого володіння. Так, згідно п.1 Договору продавець ( [PERSON] ) зобов`язується передати у власність покупця ( [PERSON] ), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити відповідно до умов цього Договору будівлю столярного цеху (літера «П»), загальною площею 329,2 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] ) П.7 Договору визначено, що будівля нікому іншому не відчужена, правами третіх осіб не обтяжена тощо. Однак вказує, що такі дані не відповідають дійсності, так як на момент укладення вказаного Договору право власності на будівлю належало СПД -ФО [PERSON] 8 Договору вказано, що Покупець володіє достатньою інформацією про будівлю, що відчужується, не має претензій до її технічного стану, встановленого шляхом внутрішнього огляду до укладення договору. Однак, [PERSON] не оглядала будівлю, [PERSON] не могла її показати, оскільки доступу до будівлі вони не мали. [PERSON] ніколи не користувалася будівлею, ключів не мала. Взагалі це не можливо було зробити, оскільки саме ФОП [PERSON] є власником та використовувала її у своїй діяльності. Також п.9 Договору визначено, що представник продавця довів до відома покупця, а покупець взяла до уваги той факт, що осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану будівлю (її частку) нема. Зазначає, що таке твердження не відповідає дійсності. Посилаючись на ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 203, 215, 216, 228, 319, 387, 388 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними» просить суд витребувати від [PERSON] нежилу будівлю - столярного цеху (літера «П»), загальною площею 329,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на користь ФОП [PERSON] . Стягнути судові витрати. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 16.04.2018 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 06.06.2018 року винесено ухвалу про забезпечення позову. 30.07.2018 року представник [PERSON] подав заяву про визнання подання даного позову, як зловживання процесуальними правами та залишення позову без розгляду або повернення. В задоволенні даного клопотання судом відмовлено. 30.01.2018 року [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності. 30.07.2018 року представник відповідача подала відзив на позов в якому посилалася на те, що під час укладення договору купівлі-продажу спірного об`єкту нерухомості [PERSON] була належним його власником на підставі постанови Святошинського районного суду м.Києва від 03.10.2010 у справі № 2а-1001/201, яка набрала законної сили, жодних вимог ст.203, 215 ЦК України не було порушено відповідачем, а тому [PERSON] правомірно набула право власності на будівлю. На час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу столярного цеху по [ADDRESS] право власності за ФОП [PERSON] не пройшло державної реєстрації прав на нерухомість і зазначає, що виникло лише 20.05.2014 р. Просила суд в задоволенні позову відмовити. Ухвалою від 21.09.2018 року в задоволенні заяви представника [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову відмовлено. Зазначена ухвала залишена без змін Постановою від 28.11.2018 року Київського апеляційного суду. [PERSON] в свою чергу 26.12.2018 року звернулася до суду з негаторним позовом до ФОП [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що 14.12.2012 між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежилої будівлі столярного цеху (літ. «П»), загальною площею 329,2 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та відповідно до витягу з Державного реєстру від 25.04.2012 право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за нею. 20.05.2014 року ФОП [PERSON] зареєструвала право власності за собою на вказаний об`єкт нерухомого майна. Зазначає, що ФОП [PERSON] користується майном, власником якого є [PERSON] . Посилаючись на ст.8, 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.15, 16, 316, 319, 321, 391 ЦК України просить суд зобов`язати ФОП [PERSON] усунути перешкоди у користуванні належним [PERSON] на праві приватної власності, нежилою будівлею столярного цеху (літ. «П») загальною площею 329,2 кв.м, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] шляхом зобов`язання звільнити вказаний об`єкт нерухомості; зобов`язати ФОП [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні нежилою будівлею столярного цеху (літ. «П»), загальною площею 329,2 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Жуку М.В. Ухвалою судді Жука М.В. по справі відкрито загальне позовне провадження. 02.02.2019 року представник ФОП [PERSON] подав відзив на позов в якому просив суд відмовити в позові, з посиланням на те, що власником спірного майна є його довіритель. Представник [PERSON] подав відповідь на відзив в якому посилався на те, що саме його довіритель є власником спірного майна на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2012 року і позбавлена користуватися своєю власністю, а тому просила суд позов [PERSON] задовольнити. Ухвалою від 06.05.2019 року судді Жука М.В. справу за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном об`єднано зі справою за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] про витребування майна та передано в провадження судді Яценко Н.О. Ухвалою судді Яценко Н.О. позовну заяву [PERSON] про зміну предмету позову повернуто заявнику за клопотанням представника заявника. 12.02.2020 року по справі закрито підготовче провадження. В судовому засіданні позивач ФОП [PERSON] та її представник свій позов підтримували та просили задовольнити. Проти об`єднаного позову [PERSON] заперечували та просили відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову ФОП [PERSON] заперечували та просили відмовити в задоволенні позову. Позов [PERSON] просили задовольнити, з обставин викладених в ньому. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2008 по справі № 12/147 за позовом СПД ФО [PERSON] до ВАТ «Завод КІНАП» про визнання права власності позовні вимоги задоволено у повному обсязі, зокрема пунктом 2 резолютивної частини рішення вирішено визнати за суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] право власності на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, загальною площею 340 м. кв., що знаходиться у [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2009 вказане вище рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2008 по справі № 12/147 залишено без змін. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2012 по справі № 12/147 пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2008 по справі № 12/147 за позовом СПД ФО [PERSON] до ВАТ «Завод КІНАП» про визнання права власності викладено у наступній редакції: «визнати за суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] право власності на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, загальною площею 329,2 м.кв., що знаходиться у [ADDRESS] . З моменту визнання за [PERSON] права власності рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2008, остання не вчиняла дії щодо його відчуження на користь інших осіб, а також не була позбавлена власності на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та весь час користується вказаним майном. В судовому засіданні ФОП [PERSON] суду пояснювала, що спірним приміщенням користується з 1996 року і його взагалі не залишала. 26 вересня 2008 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Сила Закону» у справі № 7/2008 договір купівлі- продажу будівлі, укладений 07.08.2008 між [PERSON] та ВАТ «Завод КІНАП», визнано дійсним; за [PERSON] визнано право власності на будівлю столярного цеху, загальною площею 329,2 кв.м., літера «П», яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 29 грудня 2008 року ухвалою Деснянського районного суду м.Києва видано виконавчий лист про визнання договору купівлі-продажу будівлі, укладеного 07.08.2008 між [PERSON] та ВАТ «Завод КІНАП», дійсним та про визнання за [PERSON] право власності на будівлю столярного цеху, загальною площею 329,2 кв.м. літера «П», яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 03 жовтня 2010 року постановою Святошинського районного суду м. Києва у справі № 2а-1001/10 Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зобов`язано зареєструвати за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться: в [ADDRESS] , загальною площею 396,4 кв.м., як на окремий об`єкт нерухомого майна, на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Сила Закону» від 26.09.2008 у справі № 7/2008, ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 29.12.2008 про видачу виконавчого листа у справі № 6-126/2008 та виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва від 29.12.2008 у справі № 6-126/2008. 18 листопада 2010 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєстровано право власності на будівлю столярного цеху (літ. «П»), загальною площею 396,4 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] 14 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу будівлі столярного цеху (літера «П»), загальною площею 329,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 25 квітня 2012 року право власності на будівлю столярного цеху (літ «П»), загальною площею 329,20 кв.м. за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . У той же час 03 травня 2014 року право власності на спірну будівлю зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 19.08.2008. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.03.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2017, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 329.2 кв.м. за [PERSON] в зв`язку з тим, що на момент прийняття вказаного рішення право власності на спірну будівлю було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2012, однак державний реєстратор не переніс реєстраційний запис права власності на нерухоме майно за [PERSON] на будівлю столярного цеху, проігнорував його та зареєстрував право власності за [PERSON] як первинне право власності. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 у справі № 826/25407/15 було задоволено касаційну скаргу [PERSON] , постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року було скасовано та закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Нілової Ангеліни Олександрівни, третя особа - [PERSON] , про скасування державної реєстрації. Предметом позову було скасування за тими ж самими підставами рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 329,2 м.кв. за [PERSON] . Верховним Судом у даній справі було зроблено висновок про те, що позовні вимоги заявлено на поновлення порушеного цивільного права позивача. Спірні правовідносини виникли у зв`язку із прийняттям державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Ніловою А.О. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 13175835, відповідно до якого за [PERSON] зареєстровано право власності на будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , правомірність набуття якого позивач ставить під сумнів. Тому Верховний Суд, не зважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшов висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, впливає на майнові права позивача і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України. Отже суд зробив висновок що такі реєстраційні дії повинні вирішуватись у порядку цивільного судочинства, оскільки наявний спір про цивільне право. Окрім того постановою Вищого адміністративного суду України від 19.08.2015 було скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.11.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.04.2014 у справі № 2а- 16350/12/2670 та в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, проведеної КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 396,4 кв.м. за [PERSON] та про скасування державної реєстрації права власності, проведеної КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 329,2 кв.м. за [PERSON] відмовлено. У вказаній постанові Вищий адміністративний суд вказав на те, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що вимоги про скасування попередньої реєстрації та здійснення реєстрації прав позивач ( [PERSON] ) може заявляти тільки після вирішення спору про право цивільне. Вищий адміністративний суд зробив висновок про те, що між сторонами - ФОП [PERSON] та [PERSON] існує спір про право цивільне і лише після вирішення цього спору, похідним від якого є реєстраційні дії, можливо розглядати законність або незаконність таких реєстраційних дій. Також з матеріалів справи убачається, що 23.02.2021 року Оболонський районний суд м.Києва відмовив у задоволенні позову [PERSON] до КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О.В., ФОП [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію, скасування записів про право власності та припинення права власності. Вказане рішення залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду м.Києва від 15.04.2021 року та Постановою Верховного Суду від 02.08.2021 року. Як убачається з вищевказаних судових рішень державним реєстратором Прошкіним О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46985144 від 22.05.2019 року, зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна: будівлю столярного цеху, літ. «П», загальною площею 354,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367143880000(номер запису про право власності 31659970) за [PERSON] , а 19.07.2019 року приватним нотаріусом КМНО Мазарчук Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля (будівля столярного цеху), група приміщень 2, 6, загальною площею 130,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1876431380000 (номер запису про право власності 32475704) за [PERSON] . Частиною 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, Добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За загальним правилом власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є пропорційним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника про витребування майна від незаконно володіючого невласника. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц). Фактично об`єкт який позивач ФОП [PERSON] просить витребувати у відповідача [PERSON] не відповідає площі якою на даний час користується саме ФОП [PERSON] та якою змінено індивідуальні характеристики - площу та кількість приміщень. Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Разом з тим на даний час ФОП [PERSON] є власником спірного майна на підставі судового рішення, що набрало законної сили та не скасовано, об`єкт вказаної площі, що просить витребувати у [PERSON] на даний час перереєстровано в іншому розмірі також за ФОП [PERSON] , а тому у суду відсутні підстави для задоволення віндикаційного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №653/1096/16-ц). За наведених обставин, вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, як негаторний позов у спосіб захисту права власності заявляються у разі якщо наявні будь-які втручання третіх осіб у право власності особи саме на належний йому об`єкт, що виявляються у перешкоджанні здійснення власником майна правомочності з користування об`єктом права власності. Однак враховуючи наявні у справі докази, суд стосовно негаторного позову [PERSON] зазначає, що оскільки судом не встановлено обставин на яких би було припинено право власності ФОП [PERSON] на спірне нерухоме майно, суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] , який пред`явлено до особи, право власності якої не припинено на нерухоме майно та яка є його власником. Відповідно до ст. 158 ЦПК України слід також скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 06.06.2018 року.

Outcome: dismissed