Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач у березні 2016 року звернулася до Бердянського міськрайонного суду із позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилалася на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка, кадастровий номер [NUMBER], площею 6,5878 га, розташована за адресою: [ADDRESS], за межами населеного пункту. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільського господарського виробництва. Між нею та фермерським господарством «Фортуна» в особі [PERSON] був укладений договір оренди земельного паю на період з 01.01.2015р по 01.01.2016р. зі сплатою орендної плати 5500 грн. на рік. [PERSON] повинен був здійснити державну реєстрацію права оренди земельного паю, але до теперішнього часу цього не зробив. На даний час відповідач не виплатив їй орендну плату за користування земельним паєм. Вказаний факт підтверджується довідкою Бердянської ОДПІ, в якій видно, що згідно центральної бази даний Державного реєстру фізичних осіб нею у 2015 році дохід від оренди земельного паю не отримувався. Вона неодноразово в усній формі зверталася до нього з проханням виплатити їй орендну плату, але відповідач цього не зробив. Тому, посилаючись на ст.ст. 93, 124, 125 ЗК України, ст.ст.14, 21, 24 Закону України «Про оренду землі», ст. 626 ЦК України, просила стягнути з фермерського господарства «Фортуна» на свою користь заборгованість з орендної плати в розмірі 5500,00 грн. та понесені судові витрати на оплату судового збору в сумі 551,20 грн. та на правову допомогу в сумі 550,00 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов із зазначених у ньому підстав та просила задовольнити повністю. Додатково пояснила, що вона у власності має лише одну земельну ділянку згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку, площею 6,5878 га, отриману у спадщину після смерті чоловіка, тому в позові посилання ще й на свідоцтво про право на спадщину за законом про належність на праві власності земельного паю у КСП Леніна в с.Дмитрівка розміром 6,465 в умовних кадастрових гектарах є помилковим, бо то одна і та ж земельна ділянка. [PERSON] в кінці грудня 2012 року під'їхав до неї та попросив віддати йому в оренду земельну ділянку, повідомивши, що орендну плату виплатить наперед. Видав їй 5500,00 грн. наперед за 2013 рік. У вересні 2013 року їй знадобилися кошти на лікування онкології, і вона попросила у нього 2500 грн., які він привіз їй 15 вересня 2013 року як орендну плату за 2014 рік. Коли у вересні 2014 року в результаті смерчу у неї розкрило дах на будинку, вона знову попросила у нього кошти. Але він попросив написати розписку, що 3000,00 грн. є залишком орендної плати за 2015 рік. Але їй незрозуміло, де ж тоді орендна плата за 2014 рік. Не заперечувала, що простий письмовий договір був написаний у 2013 році та кошти на загальну суму 11000,00 грн. вона отримала повністю, але вважає, що залишилася заборгованість з орендної плати за 2015 рік. [PERSON] засіяв її земельну ділянку та користувався нею у 2015 році, але орендну плату вона не отримувала. З 24.03.2015 року вона уклала договір оренди своєї земельної ділянки з ПП «[INFO]». Представник відповідача - голова фермерського господарства [PERSON] заперечував проти задоволення позову, пояснивши суду наступне, що раніше цю земельну ділянку він орендував у чоловіка позивача, який помер у 2009 році. У нього був інтерес утримати цю ділянку у себе, оскільки в такому разі земля оброблялася єдиним масивом. Коли [PERSON] вступила в права спадкоємця після смерті чоловіка, то у 2013 році вона віддала свою земельну ділянку [PERSON], тому він не міг її обробляти. Не заперечував, що, дійсно, 28.12.2012 року він приїхав до позивача домовитися, що [PERSON] відпрацює у 2013 році, а він зможе дати їй передоплату за 2014 рік. У вересні 2013 року [PERSON] закінчив польові роботи, тоді він приїхав до [PERSON] і уклав простий письмовий договір на 2015 рік, який вона писала власноруч, що передає земельну ділянку в оренду з 01.01.2015 р. по 01.01.2016р. і вказала, що передоплату в сумі 2500 грн. отримала ще 15.09.2013р., а залишок орендної плати 3000 грн. - до 20 вересня 2014 року, які вона і отримала згідно написаної нею власноруч розписки. Перший рік у нього був чорний пар, бо сіяти вже було пізно, а восени 2014 року він засіяв озимою пшеницею. [PERSON], розуміючи, що орендну плату вона вже отримала наперед, після Нового року звертається до ПП «[INFO]» і укладає з ним договір оренди. На початку квітня працівники нового підприємства зателефонували йому про цей факт, але він повідомив, що ділянка засіяна з осені і показав їх договори зі [PERSON], тому сказали, що на засіяне поле вони заїжджати не будуть. Просту письмову форму договору пояснив тим, що [PERSON] не хотіла укладати договір згідно вимог законодавства. За 2014 та 2015 роки він сплатив повністю кошти в сумі 11000,00 грн., що позивач і підтвердила в судовому засіданні. За 2013 рік вона отримала орендну плату від [PERSON], що підтвердили свідки. Свідок [PERSON] пояснив, що у 2010 році він працював землевпорядником в Дмитрівській сільській раді Бердянського району Запорізької області. До нього звернулася [PERSON] після смерті свого чоловіка, який здавав свій земельний пай в оренду ФГ «Фортуна». Позивач пояснила, що її не влаштовує орендна плата, яку сплачує [PERSON] Його було викликано в сільську раду, і [PERSON] в присутності сільського голови повністю розрахувався зі [PERSON] Коли [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину, але ще не отримала державний акт на землю, вона попросила його знайти їй іншого орендатора. У 2010 році вона уклала договір оренди із Сандуляка на 2011 рік, а у серпні 2011 року вона уклала новий договір на 2012 рік із сином [PERSON]. Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що земельна ділянка, яка належить [PERSON], оброблялася його сином у 2012-2013 роках, але орендну плату [PERSON] сплатили наперед: 20.08.2011 року за 2012 рік в сумі 5000,00 грн., і восени 2012 року після збирання врожаю ще 5000,00 грн. - за 2013 рік. Перший рік було засіяно пшеницею, другий рік - соняшником. Після того [PERSON] від них знову пішла до Бордюга С.М. Заслухавши позивача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Так, судом встановлено та таке вбачається з матеріалів справи, що позивачу на праві приватної власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданого 15 травня 2012 року, належить земельна ділянка площею 6,5878 га розташована за адресою : [ADDRESS], за межами населеного пункту, цільове призначення якої: для ведення сільськогосподарського виробництва. Позивачем визнавалося, що, отримавши після смерті чоловіка 03.09.2010 року свідоцтво про право на спадщину за законом, яке складалося з права на земельну частку(пай), а пізніше у травні 2012 року - Державний акт на право власності на земельну ділянку, вона за простими письмовими договорами, без державної реєстрації права оренди, передавала землю в користування на 2012- 2013 роки [PERSON] зі сплатою орендної плати в розмірі 5000,00 грн. на рік, які отримала повністю наперед. Після цього, вона земельну ділянку передала в користування ФГ «Фортуна» в особі його голови Бордюга С.М., який також орендну плату в розмірі 5500,00 грн. сплачував наперед. Проте позивач вважає, що він не сплатив їй орендну плату за 2015 рік, оскільки користувався землею з 2013 року, тому 11000,00 грн., які вона отримала, є орендною платою за 2013р та 2014 р. Те, що вона отримувала орендну плату за 2013 рік від [PERSON], не стосується ніяким чином відповідача і не повинно ним враховуватися. Як вбачається з простого письмового договору б/н, укладеного між [PERSON] та ФГ «Фортуна», що є предметом спору, [PERSON] здала в оренду земельний пай на один рік з 01.01.2015р. по 01.01.2016 р., орендна плата складає 5500,00 грн. на рік. На цьому ж договорі власноруч [PERSON] вказала, що передоплату в сумі 2500,00 грн., вона отримала 15 вересня 2013 року, а залишок орендної плати в сумі 3000 грн. - до 20 вересня 2014 року, що вона і не заперечувала в судовому засіданні Згідно оригіналу розписки, написаної позивачем, остання в ній вказала, що отримала від Бордюга С.М. кошти в сумі 3000,00 грн. 30 вересня 2014 року, які є залишком орендної плати за 2015 рік. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з ч.1 ст.93 Земельного кодексу України та ст.1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі право на строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької діяльності та інших видів діяльності, про що також зазначено і в ст.13 цього кодексу. Із положень ст. 13 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами у застосуванні щодо спірних правовідносин, вбачається, що договір оренди землі - це договір, згідно з яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Розмір, форма та строки орендної плати за землю, які відповідно до ст. 21 цього Закону встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству. Відповідно до ст.18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно із ст. 20 Закону України « Про оренду землі» право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстраціє речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Частинами 1, 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою у договорі сторін. Відповідно до ст.ст.1218,1225 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.1 статті 1225 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що договору оренди земельної ділянки, який відповідав би положенням Закону України «Про оренду землі» між позивачем та відповідачем не укладалося. Між тим, представником відповідача в сукупності з показаннями допитаних свідків визнавалося, що він як голова фермерського господарства в період 2014-2015 років користувався належною позивачеві земельною ділянкою згідно простої письмової угоди між ними, за що сплатив за це суму коштів в розмірі 11000,00 грн. Тому, на переконання суду лист Бердянської ОДПІ головного управління ДФС у Запорізькій області №973/10/08-22-17-01 від 03.02.2016р. про те, що [PERSON] згідно центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб у 2015 році дохід від оренди земельного паю не отримувався, який вона поклала в основу заявлених позовних вимог, не свідчить про те, що вона фактично не отримала кошти від ФГ «Фортуна» за користування її земельною ділянкою у 2014-2015 роках, оскільки у судовому засіданні обставини, на які вона посилалася в позові, не знайшли свого підтвердження. Так, згідно показань свідків [PERSON] та [PERSON], з якими повністю погодилася позивач, судом було беззаперечно встановлено, що орендну плату за користування земельною ділянкою позивача орендарем [PERSON] за 2012 рік та 2013 рік на загальну суму 10000,00 грн. позивач отримала повністю. Не заперечувала позивач і того факту, що після цього, її земельною ділянкою користувалося ФГ «Фортуна», та вона отримала за оренду земельної ділянки кошти на загальну суму 11000,00 грн., проте вважає, що оскільки [PERSON] приступив до використання її земельної ділянки у 2013 році, тому ця оренда плата є платою за 2013 рік та 2014 рік, відповідно, є заборгованість за 2015 рік. А те, що вона вже наперед отримала оренду плату за 2013 рік від попереднього орендаря [PERSON], як те, що у березні 2015 році уклала договір оренди земельної ділянки з ПП «[INFO]», не повинно враховуватися, на її думку, ані відповідачем, ані судом. На переконання суду, позивач помиляється стосовно фактичної сторони справи, бо вона не приймає до уваги те, що при передачі в оренду земельної ділянки від одного орендаря до іншого потрібно враховувати періоди ротації основної сівозміни, або простими словами, закінчення сільськогосподарського року збиранням врожаю. Той факт, що вона отримувала плату за використання її земельної ділянки наперед, не може бути підставою для стягнення за певний рік подвійної плати при передачі землі в користування до іншого орендаря після збирання попереднім орендарем врожаю, оскільки врожай може бути зібрано лише наступного року. Враховуючи, що ФГ «Фортуна» два роки: у 2014 році та 2015 році використовувало земельну ділянку, яка належить позивачу, та сплатило їй відповідно письмової домовленості платіж по 5500,00 грн. за рік, а загалом 11000,00 грн., суд приходить до висновку, що заборгованість фермерського господарства «Фортуна» за користування земельною ділянкою за 2015 рік відсутня, а тому позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed