Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

Позивач у жовтні 2015 року звернулась до суду з позовом у якому просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS], в порядку спадкування за законом, після смерті [INFO] року сина - [PERSON]. Позов обґрунтовується наступним. [INFO] року помер син позивача - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому на день смерті майно, у точності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] який він успадкував за заповітом, після смерті [INFO] року [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини був неповнолітнім. У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але перепоною в отриманні свідоцтва про право на спадщину став той факт, що за життя [PERSON] не отримав свідоцтво про право власності на зазначений вище будинок. У судове засідання позивач не з'явилась, через канцелярію суду завчасно подала заяву, у якій заявила письмове клопотання про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. /а.с.24/ Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача - Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області у судове засідання не з'явився, оскільки сільський голова подала до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. /а.с.35, 40, 51/ Представник третьої особи - Чернігівської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, оскільки від завідуючої нотаріальної контори надійшла до суду заява з проханням справу розглянути без участі їх представника. /а.с.25, 37,50/ Суд, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, визначившись щодо виниклих правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. З досліджених у судовому засіданні довідок виконавчого комітету Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №1141 від 20.10.2015 року, №№1157, 1158, 1159 від 03.11.2015 року достовірно встановлено, що згідно записів погосподарських книг сільської ради станом на 01 липня 1990 року та 15 квітня 1991 року господарство по [ADDRESS] відносилось до категорії «колгоспний двір», головою якого була [PERSON], яка є і забудовником даного домоволодіння, а членом двору був її чоловік [PERSON]. На день смерті - [INFO] р. [PERSON] був зареєстрований і проживав в будинку один. /а.с.34, 40-42/ Згідно копії актового запису про смерть №25 від 20.09.2000 р. [PERSON] померла [INFO] року у віці 73 років у с. Пакуль Чернігівського району. /а.с.48/ Отже, в силу приписів ст.ст.529, 548, 549 ЦК УРСР, положення якого діяли на момент відкриття спадщини [PERSON], її чоловік [PERSON] був спадкоємцем першої черги за законом, який фактично прийняв спадщину дружини. У свою чергу, [PERSON] помер [INFO] року у віці 63 років в с. Пакуль Чернігівського району Чернігівської області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії «[NUMBER]. /а.с.6/ За життя, 07.02.2001 року [PERSON] заповів, на випадок смерті, усе своє майно [PERSON]. /а.с.8/ Згідно свідоцтва про народження серії «[NUMBER], [PERSON] народився [INFO] року і його батьками були [PERSON] та [PERSON]. /а.с.5/ Як вбачається з свідоцтва про смерть серії «[NUMBER] [PERSON] помер [INFO] року у с. Пакуль, Чернігівського району та області. /а.с.7/ Наведене свідчить, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті сина [PERSON], в силу вимог ст.1261 ЦК України. З інформації наданої КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» право власності на житловий будинок по [ADDRESS] не зареєстроване. /а.с.9-13/ Дослідженням інформації завідуючої Чернігівською районною державною нотаріальною конторою встановлено, що після смерті [INFO] року [PERSON] та після смерті [INFO] р. [PERSON] спадкові справи не заводились. 03 квітня 2014 року, за заявою [PERSON] була відкрита спадкова справа після померлого [INFO] року [PERSON] /а.с.25, 50/ Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.6 Постанові «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР, положення якого діяли на момент виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ч.2 ст.123 ЦК УРСР частки кожного члена колгоспного двору рівні, включаючи неповнолітніх та непрацездатних членів двору. Статтею 126 ЦК УРСР передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Сторонами не оспорюється, що після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України «Про власність», майно вказаного вище колгоспного двору не змінилося і не зменшилося, тому суд дійшов висновку, що воно належало на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON]. Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять. Підстав вважати його самочинно збудованим майном суд не вбачає. Як зазначалось судом вище, [PERSON] помер [INFO] р. і [PERSON] фактично успадкував частину спірного домоволодіння, що фактично належало померлій дружині, а отже набув права власності в цілому на домоволодіння. Відповідно до ст.534 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Як вказувалось судом, 07 лютого 2001 року [PERSON] склав заповіт за яким призначив [PERSON] своїм спадкоємцем до всього належного йому майна. На момент відкриття спадщини [PERSON] осіб, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині, не було. Згідно із вимогами ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що позивач прийняли спадщину померлого сина, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори і нотаріусом було заведено спадкову справу, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне домоволодіння, їй було фактично відмовлено. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. Враховуючи, що за життя спадкодавець [PERSON] не зареєстрував своє право власності на домоволодіння по вулиці Перемоги,3 у с. Пакуль Чернігівського району, то ця обставина унеможливлює позивача, яка прийняла спадщину, реалізувати своє спадкове право, як спадкоємця за законом і перешкоджає їй в реєстрації речових прав. Підсумовуючи викладене, суд дійшов об'єктивного висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved