Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за позивачем права власності на частину житлового будинку та часткове скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Свій позов мотивує тим, що [PERSON], 12.07.1982 року уклав шлюб із [PERSON] і з того часу постійно проживав у житловому будинку [ADDRESS]. За вказаною адресою офіційно зареєстрований з 1984 року по даний час. Згідно записів погосподарської книги будинок № [ADDRESS] було взято на погосподарський облік і віднесено до суспільної групи - колгоспний двір, де станом на 15 квітня 1991 року, разом з іншими, був зареєстрований Позивач. Тому, на дату набрання чинності Законом УРСР «Про власність» (15 квітня 1991 року), кожному із членів господарства належало по 1/6 частини житлового будинку та господарських будівель. Однак, станом на 24.01.2017 року вказане будинковолодіння значиться за [PERSON], який володіє даним будинком на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. У зв'язку із вищенаведеним, представник просить скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13.12.2011 року Іваничівською держнотконторою, № 2830, в частині права власності на 1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. В ході розгляду справи представник позивача уточнив позовну заяву та просив скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.12.2011 року Іваничівською держнотконторою, № 2830, в частині права власності на 1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Також просила стягнути з Позивача на користь Відповідача понесені останнім судові витрати. В ході розгляду справи представник відповідача подала суду зустрічну позовну заяву про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. У заяві покликається на те, що [PERSON], є однобсібним власником вищевказаного будинку, [PERSON] до складу його сім'ї не входить, не являється родичем ні [PERSON], ні іншим членам його родини, фактично [PERSON] є колишнім чоловіком покійної сестри [PERSON], на даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, хоча фактично, з кінця літа 2013 року та по даний час в зазначеному будинку не проживав та наміру проживати в даному будинку не висловлював, жодної матеріальної участі в утриманні будинку, прибудинкових споруд не брав, не допомагав також і працею в обслуговуванні, як житлового будинку так і прибудинкових споруд. Представник просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку (зняття з реєстрації місця проживання) в будинку Позивача - [PERSON], а також стягнути з Відповідача (Позивача за первісним позовом) на користь Позивача понесені ним судові витрати. Одночасно із поданням зустрічного позову, представник [PERSON] подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки протягом трьох років з 1991 року (часу припинення існування колгоспних дворів) [PERSON] не ставив питання про виділ або витребування частки з двору. Не ставив він дане питання після смерті тещі у 2009 році, або після смерті колишньої дружини у 2010 році, хоча, на той час, він продовжував проживати разом з [PERSON] і його родиною та в будь-якому випадку знав про те, що [PERSON] вступає у спадщину, проте жодних дій, або ж намірів вчинити будь-які дії щодо оформлення права власності на частку житлового приміщення не заявляв. Вважають, що строк позовної давності сплинув 03.02.2015 року (після спливу трьох років з дня реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна), проте [PERSON] звернувся до суду лише 12.05.2017 року. На підставі вищенаведеного просить відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] подала додаткові пояснення, у яких вказала, що [PERSON] дізнався про порушення свого права в 24.01.2017 року, коли отримав на свою вимогу інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже вважає, що перебіг строку позовної давності почався з моменту ознайомлення позивача з вказаною вище довідкою, а з позовом до суду позивач звернувся у травні 2017 року, тобто в межах строку, встановленого законом. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] позов підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просили позов задовольнити повністю та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.12.2011 року Іваничівською держнотконторою, № 2830, в частині права власності на 1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а також стягнути з Позивача на користь Відповідача понесені судові витрати. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали у зв'язку із їх безпідставністю, просили у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю. [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнали повністю у зв'язку з їх безпідставністю та не відповідністю фактичним обставинам справи. У задоволенні первісного позову просили відмовити повністю. Зустрічний позов підтримали повністю та просили його задовольнити і визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], а також стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок, виданого Переславичівською сільською радою Іваничівського району Волинської області 16.03.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету цієї ж сільської ради від 16.03.2007 року за № 11 та зареєстрованого у Волинському бюро технічної інвентаризації 12.06.2007 року за реєстраційним № 19184251 (запис № 52 в книзі № 1). Згідно витягу № 737 від 16.12.2016 року з погосподарської книги № 1 станом на 15 квітня 1991 року по особовому рахунку [NUMBER] житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами знаходиться в [ADDRESS] за суспільною групою господарства належить родині колгоспників. До складу сім'ї [PERSON] входили: син - [PERSON], дочка - [PERSON] зять - [PERSON], внук - [PERSON] та сестра - [PERSON] (а.с.6), оскільки 12.07.1982 року [PERSON] та [PERSON] (сестра Відповідача) уклали шлюб, і з того часу [PERSON] постійно проживав у житловому будинку [ADDRESS]. Зареєстрований [PERSON] у вищевказаному будинку з 1984 року, що підтверджується довідкою Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області № 160 від 13.03.2017 року (а.с.7). 19 грудня 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] (а.с.70). На підставі рішення Переславичівської сільської ради № 11 від 16.03.2007 року [PERSON] було видане Свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS]. 15.03.2009 року [PERSON] померла, залишивши заповіт від 23.02.2009 року, за яким житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку, належну на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] заповіла сину - [PERSON] (а.с.41). Згідно довідки Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області № 159 від 13.03.2017 року у 2010 році померла [PERSON] - сестра Відповідача за первісним позовом(а.с.8). Станом на 13.12.2016 року у будинку окрім Позивача також зареєстровані: Відповідач - [PERSON], його дружина - [PERSON] та донька [PERSON] (а.с.9). Після смерті матері, [PERSON] у встановленому законом порядку оформив спадщину та 13.12.2011 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с.38). Згідно витягу КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав № 33073932 від 03.02.2012 року [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.40). Згідно акту від 13.06.2017 року [PERSON] хоча і зареєстрований у будинку [ADDRESS], однак з осені 2013 року за вказаною адресою не проживає і участі у матеріальному утриманні житлового будинку та господарських споруд не бере (а.с.50). Даний факт підтверджено в судовому засіданні показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Також в судовому засіданні вчтановлено, що [PERSON] покинув будинок добровільно та фактично проживає у [ADDRESS] Із показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що протягом проживання у спірному житловому будинку (1982-2013 роки) [PERSON] брав участь в утриманні житлового будинку та господарських будівель і споруд [ADDRESS]. Як вбачається, у погосподарській книзі по с. Переславичі за 1991-1995 роки по особовому рахунку [NUMBER] вказано, що житловий будинок [ADDRESS] за суспільною групою відносився до колгоспного двору. Тому, Позивач за первісним позовом вважає, що є всі підстави для визнання за ним права власності на 1/6 частину вищевказаного житлового будинку та господарських будівель. Однак, із такою позицією позивача суд не може погодитись з тих підстав, що стороною Позивача не доведено тих обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, як того вимагає ч. 3 ст. 12 ЦПК України. Так, стороною Позивача не надано будь-яких належних та допустимих доказів, на підставі яких суд міг би встановити, що житловий будинок [ADDRESS] належить до суспільної групи «колгоспний двір». Натомість, із відповіді Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області № 128 від 18.09.2017 року вбачається, що станом на 01.01.1991 року у житловому будинку [ADDRESS] проживала суспільна група - колгоспники. Рік побудови будинку - 1974. Згідно даних погосподарських книг за 1977-1979 роки та 1980-1982 роки у даному житловому будинку проживала суспільна група господарства робітники, починаючи з 1983 року вже колгоспники. Згідно ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно- трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, окрім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Виходячи із положень ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір являється сімейно-трудовим об'єднанням осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Являючись колгоспниками, члени двору приймають участь у суспільному господарстві колгоспу і отримують в ньому основний дохід, а також спільно ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Врахувавши, що житловий будинок [ADDRESS] був побудований у 1974 році, а станом на 1977 рік господарство [PERSON] (чоловіка [PERSON]) за суспільною групою належало до робітничого двору, так, як у погосподарській книзі по особовому рахунку № 13 вказано, що голова сім'ї - [PERSON] працював у Іваничівській міській дорожньо-будівельній організації, а [PERSON] - в Іваничівському будівельному управлінні. (і лише з 1983 року у даному житловому будинку проживала суспільна група колгоспники), суд приходить до висновку, що житловий будинок [ADDRESS] не може бути віднесеним до суспільної групи господарства - «колгоспний двір», а відомості у погосподарській книзі за 1991-1995 роки про належність вищевказаного житлового будинку до колгоспного двору не є достовірними. Вищевказані висновки суду повністю узгоджуються із правовою позицією судової палати з цивільних справ Верховного Суду України від 15.01.2014 року при розгляді справи № 6-145цс13 у якій вказано, що суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. За таких обставин застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим. Окрім того, стороною позивача суду не було надано жодних доказів на підтвердження того, що голова господарства [PERSON] була членом колгоспу, так, як сам факт роботи її в колгоспі не дає підстав вважати, що належний їй житловий будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Тому, суд вважає вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволенні первісного позову слід відмовити повністю. Щодо зусрічного позову [PERSON] суд зазначає, що в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ВРО № 032680 виданого державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. 13.12.2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2830 (а.с.38); право власності зареєстроване у Комунальному підприємстві «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» в книзі № 1, запис № 52, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 33073932 від 03.02.2012 року (а.с.40). Відповідно до будинкової книги, у даному будинку зареєстровані: Позивач (Відповідач за первісним позовом), його дружина [PERSON] та донька [PERSON], які входять до складу сім'ї Позивача. Крім того, в даному житловому зареєстрований Відповідач (Позивач за первісним позовом) [PERSON], який являється колишнім чоловіком сестри [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] фактично з осені 2013 року добровільно залишив вказаний житловий будинок (так, як в судовому засіданні не встановлено жодних доказів про те, що Позивач чинив перешкоди Відповідачеві у користуванні спірним житлом), по теперішній час у будинку не проживає, матеріальної допомоги на утримання будинку не надає, не допомагає працею в обслуговуванні, як житлового будинку так і прибудинкових споруд, не веде спільного господарства із сім'єю [PERSON] Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У письмовому запереченні проти зустрічної позовної заяви представник [PERSON] визнала той факт, що на сьогоднішній день [PERSON] користується спірним житловим будинком, однак фактично у ньому не проживає, оскільки час від часу навідується туди та бере належне та необхідне йому майно. Враховуючи, положення вищевказаної норми, суд приходить до висновку, що [PERSON] не є членом сім'ї власника житла ([PERSON].) та не може бути таким визнаний, а тому позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягає до задоволення. Що стосується пропущення [PERSON] строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до норм ст.ст. 257, 258 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. Беручи до уваги вимоги ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами та показами свідків той факт, що з осені 2013 року [PERSON] перестав проживати у будинку [PERSON] Однак, на момент смерті тещі у 2009 році та після смерті колишньої дружини у 2010 році, [PERSON] все ще проживав у спірному будинку, та про право на частину житла він не заявляв і жодних дій, спрямованих на визнання за ним права власності на частину житлового будинку не вчинив (він не оскаржував свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке було видане на ім'я [PERSON] Переславичівською сільською радою 16.03.2007 року, не оскаржував рішення виконавчого комітету цієї ж сільської ради № 11 від 16.03.2007 року на підставі якого було видане вищевказане свідоцтво, не вчинив жодних дій коли [PERSON] зареєструвала у Волинському бюро технічної інвентаризації право власності на спірний житловий будинок). Разом з тим, проживаючи з [PERSON] та його родиною, [PERSON] знав про оформлення житлового будинку на тещу та згодом, вступ [PERSON] у спадщину після смерті матері, що ним було підтверджено у судовому засіданні. Твердження представника Позивача (Відповідача за зустрічним позовом) про те, що [PERSON] дізнався про порушення свого права 24.01.2017 року є необґрунтованим та не підтвердженим належними і допустимими доказами. Тому, суд приходить до висновку, що Позивачем за первісним позовом дійсно пропущено строк позовної давності. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із повним задоволенням зустрічного позову, із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути понесені останнім судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved