Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Правовідносини по даній цивільній справі регулюються Цивільним Кодексом України. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, проаналізувавши вищезазначені обставини та норми законів, суд приходить до висновку, що позивач, який в установленому законом порядку набув право власності на квартиру, має право на визнання зареєстрованої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засідання встановлено наступне. Позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 28.07.1993 року, який зареєстровано в БТІ м.Краматорська. Згідно копії домової книжки відповідачі [PERSON] , її неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] її неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані в будинку [ADDRESS] . Згідно акту про не проживання від 19.07.2019 року складеному в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , відповідачі [PERSON] , її неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , її неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані, але не мешкають в будинку [ADDRESS] , з лютого 2014 року по день складання акту, що свідчить про відсутність відповідачів понад встановлені законом строки та підтверджує безперервність відсутності відповідачів. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що в період з лютого 2014 року по теперішній час, з питань вселення чи усунення перешкод в проживанні в будинку [ADDRESS] , відповідачі до позивача не зверталися. Суд приймає до уваги те, що позивач самостійно утримує житло та сплачує комунальні послуги, з урахуванням нарахування комунальних платежів по кількості зареєстрованих в будинку, а також, враховує той факт, що позивач позбавлений можливості оформити субсидію на надання комунальних послуг. Враховуючи, що неповнолітні діти відповідачок [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не досягли десяти років, відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України, їх місцем проживання є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачі не проживають з лютого 2014 року у зазначеному будинку, поважні причини відсутності відповідачів в будинку понад один рік судом не встановлені, перешкод у користуванні цим будинком позивач відповідачам не чинить, відповідачі не надають коштів на його утримання та не сплачують комунальні послуги, суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житлом.

Outcome: approved