Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

позов мотивований тим, що з 2000 року [PERSON] перебуває в трудових відносинах з відділковою лікарнею на станції Луганськ Державного підприємства «Укрзалізниця». Як зазначає позивач, у 2006 році вона пішла у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку та у 2006 році, за сімейними обставинами переїхала на постійне місце проживання до своєї матері у м. Вінницю. Протягом багатьох років позивач намагалась перевестись у звязку з сімейними обставинами на будь-яку роботу на держпідприємстві «Укрзалізниця» в м.Вінниці, неодноразово зверталась до Лівобережного центру зайнятості з цього питання, однак, отримувала відмови. Вона була згодна працювати на будь-якій роботі, проте центром зайнятості не вчинено ніяких дій для захисту її прав. Через це вона не має доходу і засобів до існування. Після скарги до Адміністрації Президента України її зареєстрували у центрі зайнятості як таку, що шукає роботу. Вважає, що їй зобовязані надавати допомогу по безробіттю відповідно до ЗУ «Про зайнятість населення». Однак, їй відмовили у наданні статусу безробітної та у виплаті допомоги по безробіттю. Позивач наголосила, що не має коштів для самостійного пошуку роботи, а центр зайнятості в направленні на працевлаштування умисно не вказав, що [PERSON] належить до категорії громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню., оскільки має на утримання малолітню дитину(а.с. 1-5, 18-19). В результаті незаконної відмови в наданні роботи на держпідприємстві залізничного транспорту України, незаконної відмови Лівобережного центру зайнятості сприяти збереженню її робочого місця або надати їй статус безробітної з виплатою допомоги по безробіттю, або працевлаштувати на роботу за сумісництвом їй завдана моральна шкода, яку позивач оцінила в 20\~000 грн. і просила стягнути з відповідачів по 10\~000 грн. Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 18-19) просила поновити її переводом з м. Луганська до м. Вінниці на держпідприємстві «Укрзалізниця» на будь-яке вільне робоче місце на любу посаду з дня винесення рішення суду. Відповідно до ст. 235 КЗпП України просила стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов`язати відповідачів відшкодувати моральну шкоду. Ухвалою суду від 04.06.2015 року за клопотанням позивача було замінено первісного відповідача відокремлений підрозділ - вокзал станції Вінниця належним Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця» (а.с. 47). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та пояснила, що в 2000 році була прийнята на роботу у відділкову лікарню ст. Луганськ молодшою медсестрою кабінету поліклінічного відділення і по даний час перебуває у трудових відносинах із лікарнею. В 2006 році, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, [INFO], переїхала на постійне місце проживання в м. Вінницю і з тих пір на роботу в м.Луганську не виходила. ДП «Укрзалізниця» питання щодо її переведення на роботу в м. Вінницю не вирішило, оскільки в м. Вінниці робочих місць не було. Вважає, що Лівобережний центр зайнятості зобовязаний надавати допомогу по безробіттю відповідно до ЗУ «Про зайнятість населення» і забезпечити робочим місцем, а роботодавець має створити умови для її працевлаштування, оскільки коштів для самостійного пошуку роботи і відвідування співбесід вона не має. Ті пропозиції, що надходили від центру зайнятості вона не прийняла через різні обставини. Просила поновити її переводом з м. Луганська до м. Вінниці на держпідприємстві «Укрзалізниця» на будь-яке вільне робоче місце та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку зарплати прибиральниці за 2014 рік, стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду по 10\~000 грн. за позбавлення гарантованого права на працю або збереження трудового місця та можливості заробляти на життя. В судовому засіданні представник відповідача Лівобережного міжрайонного центру зайнятості Вінницького обласного центу зайнятості [PERSON] позов не визнав, надав письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи (а.с. 29-30). Суду пояснив, що з трудової книжки позивача вбачається, що [PERSON] і досі перебуває у трудових відносинах із відділковою лікарнею ст. Луганськ, хоча з 2006 року фактично на роботу не виходила. За таких обставин їй не може бути наданий статус безробітної і виплачуватись допомога по безробіттю. При зверненні позивача до центру зайнятості їй надавались консультації та інформація щодо працевлаштування, видавались направлення на працевлаштування, однак, вона зверталась за направленнями не у визначений термін, тому роботодавці надавали перевагу іншим кандидатам. Згідно Закону України «Про зайнятість населення» центр зайнятості лише сприяє особі у пошуку роботи, проте не може впливати на вибір роботодавця при підборі працівників. В судовому засіданні представник відповідача Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця» - [PERSON] позов не визнала, оскільки відділкова лікарня станції Луганськ є окремою юридичною особою і самостійно здійснює господарську діяльність, в тому числі щодо прийняття на роботу та звільнення працівників. Оскільки [PERSON] перебуває в трудових відносинах з лікарнею питання щодо її поновлення на роботу або переведення, а також щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не належить до компетенції ДТГО «Південно-Західна залізниця». Крім того, на сьогоднішній день у відокремленому підрозділі вокзал станції Вінниця робочого місця для [PERSON] немає. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], з 27.01.2015 року зареєстрована в [INFO], вул. 50-річчя Перемоги, 9/3, з 01.06.2008 року перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення (Лівобережне) департаменту соціальної політики і їй призначено допомогу як одинокій матері на дитину [PERSON], [INFO] Згідно оглянутої в судовому засіданні трудової книжки [PERSON] на підставі наказу №182/л від 27.12.2000 року її прийнято на посаду молодшої медичної сестри кабінетів поліклінічного відділення відділкової лікарні ст. Луганськ (а.с. 10). У трудовій книжці відсутні записи про припинення трудових відносин між [PERSON] та відділковою лікарнею ст. Луганськ. В судовому засіданні позивач пояснила, що трудову книжку їй видали на руки перед від`їздом до м. Вінниці в 2006 році. Також позивачка визнала, що вона не була звільнена з місця роботи і по сьогоднішній день перебуває в трудових відносинах із лікарнею. З метою встановлення обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог щодо поновлення її на роботі переводом з м. Луганськ до м. Вінниці і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом був направлений запит до Державної адміністрації залізничного транспорту України і 16.07.2015 року надана відповідь про те, що Державний заклад «Відділкова лікарня станції Луганськ ДП «Донецька залізниця» є окремою юридичною особою, яка діє на підставі Статуту, самостійно здійснює господарську діяльність та несе відповідальність за наслідки своєї діяльності. Згідно розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085 «Про затвердження «Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють, або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», Додатку зі змінами, внесеними Розпорядженням КМУ від 18.02.2015 року №128-р територія, на якій розташована лікарня, є саме місто Луганськ (Луганська область) входить до «Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють, або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження». За умови відсутності любих видів комунікаційних звязків через знаходження зазначеного закладу у зоні бойових дій АТО, вплинути на задоволення запиту щодо інформації про працівника (щодо роботи позивача), неможливо. Разом з тим, до адміністрації ДЗ «Відділкова клінічна лікарня ст. Вінниця» [PERSON] з питань працевлаштування не зверталась, як і до Управління охорони здоровя Державної адміністрації залізничного транспорту України щодо погодження переведення працівника на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП. Відповідно до повідомлення головного лікаря Державної установи ЛНР «Спеціалізована залізнична лікарня» Держустанова «Відділкова лікарня станції Луганськ ДП «Донецька залізниця» була юридичною особою, фінансувалась за рахунок коштів Державного бюджету України. Діяльність даної установи призупинена з 01.01.2015 року з причини відсутності фінансування та забезпечення з липня 2014 року. Повідомити інформацію щодо [PERSON] немає можливості з причини часткової втрати архіву лікарні у звязку з проведенням на території м. Луганська активних бойових дій та прямого попадання снарядів у приміщення лікарні в серпні 2014 року. Відповідно до ст. 32 КЗпП України за згодою працівника допускається переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість. Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, що питання переведення на роботу [PERSON] Управлінням охорони здоров`я Державної адміністрації залізничного транспорту України не вирішувалось в зв`язку з відсутністю такого звернення від позивачки. Крім того, вузлова клінічна лікарня ст. Вінниця на запит Лівобережного міжрайонного центру зайнятості повідомила, що станом на 23.03.2015 року вакантної посади молодшої медичної сестри в лікарні немає (а.с. 32). Відокремлений підрозділ вокзал станції Вінниця також повідомило Лівобережному центру зайнятості про наявність лише 2 вакантних посад прибиральника виробничих приміщень для працевлаштування інвалідів, тому працевлаштування неможливе (а.с. 6, 31). Враховуючи викладені обставини вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» щодо переведення її на будь-яке вільне робоче місце та посаду суд вважає безпідставними і такими, що пред`явлені до неналежного відповідача. Слід зазначити, що позовна заява [PERSON] залишалась без руху і судом надавався строк для визначення позовних вимог та особи, що має відповідати за позовом, проте позивач наполягала на задоволенні її позову у визначеній редакції та до зазначених нею відповідачів. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 235 КЗпП України виплата працівникові середнього заробітку можлива за рішенням суду про поновлення працівника на роботі, проте в судовому засіданні не було доведено, що [PERSON] була звільнена з посади без законної підстави. В зв`язку з викладеними обставинами і враховуючи норму ст. 237-1 КЗпП України позов в частині відшкодування відповідачем ДТГО «Південно-Західна залізниця» моральної шкоди в сумі 10\~000 грн. також задоволенню не підлягає. Обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення з Лівобережного центру зайнятості моральної шкоди в сумі 10\~000 грн. позивач зазначала, що відповідач не сприяв її працевлаштуванню і не призначив допомоги по безробіттю. Разом з тим, на підставі встановлених в судовому засіданні обставин, суд прийшов до висновку, що позивач належить до категорії зайнятого населення в розумінні ст. 4 ЗУ «Про зайнятість населення». Відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статус безробітного може отримати: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Позивач [PERSON] з 2000 року перебуває в трудових відносинах із відділовою лікарнею станції Луганськ. Доказів припинення трудових відносин не надала. З листа Вінницького обласного центру зайнятості (а.с. 34) від 22.04.2010 року вбачається, що [PERSON] відвідувала Лівобережний міжрайонний центр зайнятості м. Вінниці в 2010 року. Так, під час співбесіди було зясовано, що [PERSON] працює молодшою медичною сестрою в Держзакладі «Відділкова лікарня станції Луганськ ДП Донецька залізниця» з 27.12.2000 року по даний час. З 2009 року вона ставить питання про переведення її на роботу в державний заклад «Вузлова клінічна лікарня ст.. Вінниця» Південно-Західної залізниці. В жовтні 2009 року [PERSON] зверталась до головного управління кадрової та соціальної політики Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» щодо вирішення питання працевлаштування по переводу у «Вузлову клінічну лікарню ст.. Вінниця» та отримала відповідь (№20-0244/Г від 12.10.2009 ), що вакантних посад молодшої медичної сестри, прибиральниці або іншої посади, яка б відповідала її освітньо-кваліфікаційному рівню в лікарні немає. Також було наголошено, що питання прийому та звільнення працівників є виключним правом керівників структурних підрозділів залізниць. 16.11.2009 року [PERSON] зверталася з питання працевлаштування у ДЗ «Вузлова клінічна лікарня ст. Вінниця» Південно-Західної залізниці, особисто до головного лікаря [PERSON]. Адміністрація лікарні надала відповідь, що не заперечує проти її переведення у ДЗ «Вузлова клінічна лікарня ст. Вінниця» Південно-Західної залізниці з лікарні м. Луганськ (№649 від 16.11.2009 ) Однак, [PERSON] не здійснила ніяких дій щодо вирішення питання переведення, пояснивши тим, що гол. Лікар попросив її звільнитися з лікарні м. Луганськ для прийняття її на постійну роботу м. Вінниці. На думку [PERSON] такий хід не вирішував питання її переведення з одного місця роботи на інше. 20.04.2010 року [PERSON] зверталась до центру зайнятості із заявою щодо її працевлаштування, яке полягає у її переводі з лікарні ст. Луганськ на посаду молодшої медичної сестри, прибиральниці службових приміщень до «Вузлової клінічної лікарні ст. Вінниця» Південно-Західної залізниці. 20.04.2010 року центром зайнятості були направлені запити щодо наявності актуальних вакансій та можливості працевлаштувати [PERSON] в структурних підрозділах Міністерства транспорту та звязку, які знаходяться на території м. Вінниці: «Вокзал ст. Вінниця» Південно-західної залізниці, станція Вінниця Південно-західної залізниці, ДЗ «Вузлова клінічна лікарня ст. Вінниця» Південно-Західної залізниці. З даних підприємств надійшли відповіді про відсутність актуальних вакансій та можливості працевлаштування [PERSON] ( а.с. 34). З 2015 року [PERSON] перебуває на обліку в Лівобрежному центрі зайнятості як особа, що шукає роботу. Їй надавалась вичерпна інформація про стан ринку праці в м. Вінниці. Так, в судовому засіданні було встановлено, що з січня 2015 р по квітень 2015 року [PERSON] видавались направлення на працевлаштування до МКП «Вінницязеленбуд», ВД УДППЗ «Укрпошта», КП «Вінницька транспортна компанія», СЗОШ № 10, ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], що підтверджується обліком відвідування особою територіального органу та отримані послуги, проте в з`язку з тим, що [PERSON] відвідувала підприємства не у визначений термін, роботодавці надавали перевагу іншим кандидатам. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення» та Положення про Лівобережний міжрайонний центр зайнятості м. Вінниці, центр зайнятості сприяє у працевлаштуванні громадянам, що звернулись або зареєструвались як безробітні і центр не наділений повноваженнями впливати на вибір роботодавця при підборі працівників. Враховуючи викладені обставини Лівобережним міжрайонним центром зайнятості не були порушені права [PERSON] і її вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за рахунок держави. \~\~\~\~

Outcome: dismissed