Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу 57/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ,стосовно покупця будинку - [PERSON] . Просить визнати її покупцем 57/100 частини будинку. Визнати недійним договір купівлі-продажу 47/100 часток земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] стосовно покупця [PERSON] та визнати її покупцем. Визнати за нею право власності на 57/100 часток домоволодіння та 47/100 часток земельної ділянки, загальною площею 0,0532 га за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що у вересні 1997 року домовилася про купівлю 47/100 частини спірного будинку з [PERSON] , передала їй кошти в сумі 2500 доларів США та переїхала з сім`єю до будинку. Однак, договір купівлі-продажу нотаріально оформлений не був. Згодом позивач здійснила прибудову, яка була узаконена, частка [PERSON] збільшилася до 57/100. [PERSON] , як представник [PERSON] , здійснила приватизацію земельної ділянки на її ім`я. Оскільки частка житлового будинку та земельної ділянки збільшилася, а довіреність, видана [PERSON] на ім`я [PERSON] була лише на розпорядження 33/100 частини будинку та земельної ділянки, виникла необхідність у видачі нової довіреності. Так як у [PERSON] не було змоги прибути до нотаріуса, вона попрохала свого знайомого - відповідача у справі. Позивач є особою похилого віку, не дуже добре володіє українською мовою, а тому вважала, що в нотаріуса [PERSON] видала довіреність на ім`я [PERSON] , в той час як насправді був оформлений договір купівлі-продажу. Про те, що спірна частина будинку і земельної ділянки перейшли у власність відповідача дізналася донька позивача з Державного реєстру. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. [PERSON] та його представник позов не визнали, подали письмовий відзив, в якому зазначили , що [PERSON] уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] , при укладенні була присутня позивачка, якій було роз`яснено, що укладається договір купівлі-продажу. Вважає, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження існування будь-якої домовленості між нею та [PERSON] , відсутнє документальне підтвердження передачі коштів. (Т.1 а. с. 94-95, 126-131). Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені. В процесі розгляду справи [PERSON] проти позову заперечила. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 29 листопада 2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 17 січня 2019 року. Протокольною ухвалою головуючого від 17 січня 2019 року відкладено підготовче судове засідання до 8 лютого 2019 року за відсутності сповіщення третьої особи. Протокольною ухвалою головуючого від 8 лютого 2019 року відкладено підготовче судове засідання до 7 березня 2019 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 07 березня 2019 року відкладено підготовче судове засідання до 03 квітня 2019 року за клопотанням представника позивача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 3 квітня 2019 року призначено судове засідання на 28 травня 2019 року. 28 травня 2019 року відкладено розгляд справи до 4 липня 2019 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні у м. Києві. Протокольною ухвалою головуючого від 4 липня 2019 року відкладено судовий розгляд до 02 вересня 2019 року у зв`язку із залученням 2 співвідповідача [PERSON] . Протокольною ухвалою головуючого від 2 вересня 2019 року відкладено розгляд справи до 15 жовтня 2019 року у зв`язку з відсутністю доказів сповіщення відповідача [PERSON] . Протокольною ухвалою головуючого від 15 жовтня 2019 року оголошено перерву за клопотанням представника позивача до 5 грудня 2019 року. Протокольною ухвалою головуючого від 5 грудня 2019 року відкладено розгляд справи до 23 грудня 2019 року у зв`язку з викликом свідків. Протокольною ухвалою головуючого від 23 грудня 2019 року відкладено розгляд справи до 30 січня 2020 року у зв`язку з відсутності можливості проведення відеоконференції в Печерському районному суді м. Києва. 30 січня 2020 року відкладено розгляд справи до 18 березня 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні. Протокольною ухвалою головуючого від 18 березня 2020 року відкладено розгляд справи до 13 травня 2020 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 13 травня 2020 року відкладено розгляд справи до 15 червня 2020 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 15 червня 2020 року оголошено перерву в судовому засіданні до 24 червня 2020 року у зв`язку з завершенням робочого часу. 24 червня 2020 року відкладено розгляд справи до 19 серпня 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Протокольною ухвалою головуючого від 19 серпня 2020 року за клопотанням представника позивача до 26 серпня 2020 року. 26 серпня 2020 року головуючий суддя видалився до нарадчої кімнати до 27 серпня 2020 року. Вислухавши пояснення з`явившихся учасників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 33/100 частини житлового будинку [ADDRESS] належала [PERSON] , інші 67/100 частини - [PERSON] що підтверджується копіями витягу про реєстрацією права власності на нерухоме майно (Т.1 а.с.25-26). 3 березня 2015 року [PERSON] видала довіреність на ім`я [PERSON] , якою уповноважила представляти її інтереси перед третіми особами з питань розпорядження належними їй на праві власності 33/100 частками житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою, що знаходиться за цією адресою, а також з питань захисту її законних прав та інтересів (Т. 1 а.с.26 звор.-27). Від імені [PERSON] [PERSON] за довіреністю подавала до Управління Держземагенства в Сумському районі Сумської області заяву про реєстрацію земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] разом з технічною документацією із землеустрою (Т.1 а.с.29). 14 грудня 2017 року [PERSON] продала [PERSON] 57/100 частин будинку [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0532 га, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (Т. 1 а.с.60-61) 14 грудня 2017 року [PERSON] продала [PERSON] 47/100 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0532 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (Т. 1 а.с.101-102). Згідно листа приватного нотаріуса Київського МНО Лубніної Т.І. вона посвідчила вищевказані договори купівлі продажу від 14 грудня 2017 року. Продавцем за договором була [PERSON] , покупцем [PERSON] . Вони повністю розуміли значення своїх дій і повністю могли ними керувати, розуміли зміст та наслідки укладених ними правочинів, діяли у відповідності зі своїм дійсним волевиявленням, будь-яких ознак того, що вказані вище договори можуть укладатися не для реальних наслідків, або для приховування іншого правочину, нею виявлено не було. Громадянка [PERSON] приходила в офіс напередодні посвідчення зазначених вище договорів разом з [PERSON] та [PERSON] , які передавали документи необхідні для посвідчення договорів (Т. 1 а.с. 120). В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що позивачка передала їй в 1997 році 2800 доларів США за 1/2 частину будинку, однак юридично це оформлено не було. [PERSON] надала генеральну довіреність [PERSON] з метою вирішення питань з переоформленням власності. 2 роки тому [PERSON] разом з [PERSON] , який був представлений як зять позивачки, приїхали в м. Київ до відповідачки з метою юридичного оформлення договору купівлі-продажу. В приватного нотаріуса Авхачова Р.В. сказала, що договір необхідно оформлювати на [PERSON] Грошові кошти від нього вона не отримувала, позивачці також отримані від продажу кошти не повертала. На її думку [PERSON] розуміла, що відбувалося в нотаріуса. Вищевикладене свідчить про розуміння позивачкою змісту укладеного договору купівлі-продажу 57/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та 47/100 часток земельної ділянки, що знаходиться за цією адресою між [PERSON] та [PERSON] . Допитані в судовому свідки [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що спочатку за адресою: [ADDRESS] проживала [PERSON] , потім [PERSON] . Позивачка обробляла земельну ділянку, [PERSON] проводив ремонтні роботи. На підтвердження проведення будівельних робіт відповідачем надані копії накладних (Т.1 а. с. 132-142). Однак, вказані обставини жодним чином не підтверджують і не спростовують право власності сторін на частину будинку та земельної ділянки, не стосуються обставин укладення оспорюваного договору. Позивач посилається на те, що договори купівлі-продажу є удаваними, оскільки покупцем майна насправді є вона. Відповідач скористався її довірливістю, похилим віком. Згідно ст. 41 ЦК УРСР (в редакції чинній на вересень 1997 року) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми ідво- і багатостороннім. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР повинні укладатися у письмовій формі : угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього кодексу та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. За ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Разом з цим, позивачкою не надано будь-якого письмового нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , зміст якого підтвердив би вказані нею фактичні обставини. Не надано позивачкою і розписки, про яку вона зазначає в позовній заяві. В процесі слухання справи позивачка не заперечувала той факт, що нотаріально посвідчений договір з [PERSON] не укладала. Той факт, що [PERSON] видала довіреність на ім`я [PERSON] на представництво інтересів довірителя з питань розпорядження належної їй 33/100 частини житлового будинку не свідчить про наявність договірних відносин купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] . За ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництво є правовідношенням, в якому одна сторона зобов`язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Таким чином, наявність між [PERSON] та [PERSON] правовідносин з представництва не є свідченням наявності між цими особами або між позивачкою та третьою особою договірних правовідносин з купівлі-продажу належного останній нерухомого майна. Як зазначає сама позивачка, 19 квітня 2004 року виконкомом Сумської міської ради було видано свідоцтво про право власності на 33/100 часток будинку саме [PERSON] , яка до 14 грудня 2017 року залишалася їх законним власником. Всі дії з оформлення майнових прав на частку будинку та земельної ділянки були вчинені в інтересах [PERSON] . Згідно зі статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та/або неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового/реального результату. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З позовної заяви вбачається посилання позивача на удаваність вищезазначеного договору купівлі продажу, оскільки сторони мали на меті укладання договору купівлі-продажу між іншими сторонами - позиачкою та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно ч.2 цієї статті якщо буде встановлено, що правочин, який вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу позивачка вказує норму ст. 235 ЦК України. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Аналогічний правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 14.11.2012 року у справі №6-133цс12 та постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі №910/19473/17. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Тобто, суду при розгляді даної категорії справ і обов`язковому порядку необхідно встановити на укладення якого конкретного договору була спрямована дійсна воля сторін, а в разі задоволення позовних вимог - відобразити це в резолютивній частині свого рішення. Аналогічна правова позиція висловлена постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16. Відповідно до вимог ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності до ст.ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи позивач не довела, що договір купівлі-продажу спірної квартири вчинено для приховання іншого правочину, а саме укладення договору купівлі - продажу між іншими сторонами - нею та [PERSON] . В процесі слухання справи не було встановлено відсутності у сторін іншої мети, не встановлено і наміру приховати насправді вчинений правочин та настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені договором купівлі-продажу. Факт передачі [PERSON] грошових коштів [PERSON] , видача останньою довіреності на ім`я доньки позивачки [PERSON] не свідчить про укладення між ними договору купівлі- продажу будинку та земельної ділянки, оскільки такий договір підлягав нотаріальному посвідченню ( в т. ч. і відповідно до вимог діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства) та державній реєстрації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог, а тому в задоволенні позову належить відмовити.

Outcome: dismissed