Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позиція сторін у справі У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Головного управління юстиції у місті Києві про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 23 квітня 2010 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень напівпідвалу, загальною площею 511, 50 кв. м, та цокольного поверху, загальною площею 503, 10 кв. м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Переможцем зазначених торгів стала позивач, що підтверджується протоколом № 1010021/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належало Акціонерному товариству фірмі «Укргазбуд» (далі - АТФ «Укргазбуд»). 03 червня 2010 року позивачу видано свідоцтво про право власності на згадані нежилі приміщення. До проведення прилюдних торгів позивач сплатила гарантійний внесок у розмірі 534 309, 63 грн, після оголошення її переможцем [PERSON] сплатила залишок суми у розмірі 3 151 011, 87 грн. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року зазначені прилюдні торги визнано недійсними. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2012 року скасовано державну реєстрацію права власності позивача на зазначене нерухоме майно. Визнання прилюдних торгів недійсними та скасування права власності на майно є втратою [PERSON] не тільки власності, а й грошових коштів, які були сплачені за купівлю майна на прилюдних торгах, а тому вона вважає, що сплачені кошти мають бути повернуті їй Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві в порядку застосування реституції шляхом перерахування на її рахунок. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2017 року замінено відповідача Головне управління юстиції у місті Києві на належного відповідача Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, як третю особу залучено Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Відповідач вимоги позову не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Зазначив, що Головне територіальне управління юстиції у місті Києві не є належним відповідачем, будь-яких прав позивача не порушувало. Зауважив, що кошти, отримані від реалізації нерухомого майна, перераховані в рахунок погашення заборгованості із заробітної плати стягувачам та на користь держави в рахунок погашення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції В судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2019 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебувало зведене виконавче провадження № 69/4 щодо виконання рішень судів, рішень комісії по трудових спорах про стягнення заборгованості на користь юридичних осіб та заборгованості із заробітної плати з АТФ «Укргазбуд» на користь фізичних осіб на загальну суму 51 817 979, 91 грн. Під час здійснення заходів примусового виконання за зведеним виконавчим провадженням державним виконавцем накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно АТФ «Укргазбуд». До підрозділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві АТФ «Укргазбуд» подано заяву разом із копіями правовстановлюючих документів, якою запропоновано в порядку статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернути стягнення на майно боржника, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: частину жилого будинку - підвал, цокольний поверх та перший поверх цієї будівлі. Державним виконавцем відповідно до вимог пункту 1.6 наказу Міністерства юстиції України від 08 травня 2003 року № 42/5 «Про внесення змін та доповнень до Інструкції про проведення виконавчих дій» та наказу Міністерства юстиції України від 13 червня 2003 року № 527/7 «Про порядок погодження документів щодо передачі на реалізацію арештованого державними виконавцями майна» підготовлено та передано на реалізацію зазначений об`єкт нерухомості, який належав АТФ «Укргазбуд». Реалізацію зазначеного майна проводила ПП «НИВА-В.Ш.» на підставі договору про надання послуг з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 25 лютого 2010 року № 1010021, укладеного між Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві та ПП «НИВА-В.Ш.». 23 квітня 2010 року проведені прилюдні торги з приводу реалізації нерухомого майна - нежитлового приміщення напівпідвального поверху, загальною площею 511, 50 кв. м, та цокольного поверху, загальною площею 503, 10 кв. м, багатоповерхового будинку [ADDRESS] . За результатами проведення прилюдних торгів 23 квітня 2010 року ПП «НИВА-В.Ш.» затверджено протокол № 1010021/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить АТФ «Укргазбуд», в якому зазначено, що переможцем торгів стала позивач [PERSON] . Ціна продажу реалізованого майна становить 3 151 011, 87 грн. Відповідно до виписки з депозитного рахунку кошти від реалізації нерухомого майна 05 травня 2010 року надійшли на депозитний рахунок Головного територіального управління юстиції у місті Києві. 18 травня 2010 року підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, з метою подальшого оформлення переможцем торгів права власності на придбане на прилюдних торгах майно, видано акт про продаж нерухомого майна на прилюдних торгах. Розподіл отриманих від продажу зазначеного майна коштів проведено виконавчою службою відповідно до статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у порядку календарного надходження на виконання виконавчих документів про стягнення з АТФ «Укргазбуд» на користь фізичних осіб заборгованості із заробітної плати. Кошти, отримані від реалізації зазначеного нерухомого майна, перераховано стягувачам у зведеному виконавчому провадженні в рахунок погашення заборгованості із заробітної плати та на користь держави в рахунок сплати виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. 03 червня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І. П. позивачу [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: нежитлове приміщення напівпідвального поверху, загальною площею 511, 50 кв. м, та цокольного поверху, загальною площею 503, 10 кв. м, багатоповерхового будинку [ADDRESS] . Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2012 року у справі № 2а/1570/1424/11 визнано протиправним та скасовано рішення реєстратора КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» Баширової А. А. від 15 червня 2010 року, реєстраційний номер 30686789, про реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно; зобов`язано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» скасувати запис № 1351 в книзі 97 неж-60 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, за реєстраційним номером 30686789, про реєстрацію права власності за [PERSON] в частині нежитлового приміщення напівпідвалу, розташованого на [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року у справі № 2/1522/8535/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, визнано недійсними прилюдні торги, проведені ПП «НИВА-В.Ш.», від 23 квітня 2010 року з реалізації нерухомого майна; визнано недійсним та скасовано свідоцтво, видане 03 червня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І. П., зареєстроване в реєстрі за № 729; визнано недійсним та скасовано протокол № 1010021/1 та протокол № 109048/1 від 23 квітня 2010 року проведення прилюдних торгів з реалізації майна; визнано недійсним та скасовано акт старшого державного виконавця Григорян О. Г. про продаж на прилюдних торгах від 23 квітня 2010 року нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення напівпідвального поверху, загальною площею 511, 50 кв. м та цокольного поверху, загальною площею 503, 10 кв. м, багатоповерхового будинку [ADDRESS] . Таким чином, проведені прилюдні торги з реалізації арештованого майна боржника та складені спеціалізованою організацією на їх підставі протоколи визнані судом недійсними; визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця про продаж на прилюдних торгах нерухомого майна; видане нотаріусом переможцю торгів свідоцтво про право власності також визнано судом недійсним та скасовано. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Згідно з правилами частин першої та третьої статті 62 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. За своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому такий правочин може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 22 ЦК України збитками є як реальні збитки, так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Вирішуючи питання про те, хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором, необхідно виходити з умов відповідного договору, що укладається між органом Державної виконавчої служби (далі - ДВС) та спеціалізованою організацією. У разі якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом ДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу ДВС, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є ДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом ДВС договору, який за своїм змістом є договором комісії, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є спеціалізована організація. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15. Таким чином, наявні підстави для висновку, що для правильного вирішення спору по суті необхідно встановити правову природу відносин між ДВС та спеціалізованою організацією. Судом встановлено, що ПП «НИВА-В.Ш.» проводило реалізацію майна на підставі договору про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 25 лютого 2010 року № 1010021, укладеного із Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, який за своєю правовою природою є договором комісії. Враховуючи, що між ПП «НИВА-В.Ш.» та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві виникли договірні зобов`язання за договором комісії, за яким торгуюча організація виступає продавцем арештованого майна від власного імені, то до Головного територіального управління юстиції у місті Києві не застосовуються наслідки недійсності правочину, стороною якого воно не виступало. Правила реституції є правозастосовними виключно до сторін договірних правовідносин. Вирішуючи спір, суд враховує, що направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд не погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для стягнення з Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь [PERSON] сплачених нею грошових коштів на виконання недійсного правочину. У частині п`ятій статті 411 ЦПК України встановлено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Суд враховує, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору. У матеріальному законі передбачена правова можливість повернення майна, переданого, в тому числі, на виконання недійсного правочину, шляхом пред`явлення вимоги набувачу, який не є стороною недійсного правочину, підстава набуття якого, а так само володіння яким (майном) згодом відпала в порядку статті 1212 ЦК України. Такий підхід до оцінки спірних правовідносин відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17. Судом встановлено, що грошові кошти від реалізації нерухомого майна у розмірі 3 151 011, 87 грн надійшли 05 травня 2010 року на депозитний рахунок Головного територіального управління юстиції у місті Києві на підставі прилюдних торгів 23 квітня 2010 року, які скасовано, тобто правова підстава набуття коштів відпала. Крім того, до проведення торгів позивач сплатив гарантійний внесок в сумі 534 309, 63 грн, що підтверджується квитанцією № 4344 від 21 квітня 2010 року. Оскільки ПП «НИВА-В.Ш.» проводило реалізацію майна на підставі договору про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 25 лютого 2010 року № 1010021, укладеного із Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, який за своєю правовою природою є договором комісії, то відсутні правові підстави для стягнення з останнього грошових коштів в порядку реституції. Разом з тим, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України з Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 3 684 894, 00 грн сплачених на виконання договору купівлі-продажу, який визнано судом недійсним. Оскільки між [PERSON] та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві відсутні договірні правовідносини, то в останнього виник кондикційний обов`язок повернути отримані кошти за недійсним правочином. За правилами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягується судовий збір у розмірі 6 890, 00 грн.

Outcome: approved