Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» в особі філії Рубіжанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства звернувся до суду 23 квітня 2015 року з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за спожитий природний газ, яка утворилась станом на 11 квітня 2012 року в розмірі 941,93 грн. Позов обґрунтований тим, що відповідачка користується послугами з газопостачання, які надає їй позивач згідно укладеного договору, однак плату за спожитий газ вносить несвоєчасно та не в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та 18 травня 2015 року звернулась з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» в особі філії Рубіжанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства, в якому просила визнати протиправними дії відповідача та стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. В обґрунтування зустрічного позову вказано наступне. Відповідач протиправно вимагає від позивачки стягнення заборгованості поза межами строку позовної давності. Відповідач зловживає правом на звернення до суду, оскільки втретє звертається до суду щодо одного і того ж предмету позову поза межами позовної давності (раніше відповідач вже звертався до суду з заявою про видачу судового наказу, який був скасований, та з позовом, який був залишений без розгляду). В суді представником відповідача надаються неправдиві пояснення щодо обставин справи та подаються документи, які мають ознаки службового підроблення. Крім того, відповідач обізнаний про скрутний матеріальний стан родини позивачки, але нехтуючи як нормами права і моралі, так і умовами договору намагається примусити її до виконання цивільно-правових договірних зобов'язань. Використовуючі своє монопольне становище, відповідач погрожував відключенням житлового будинку, в якому проживає родина позивачки, від системи газопостачання у разі несвоєчасної оплати житлово-комунальних послуг, а в березні 2011 року звернувся до управління соціального захисту населення про припинення нарахування позивачці субсидії на житлово-комунальні послуги. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 серпня 2015 року первісний позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» в особі філії Рубіжанського міжрайонного управління заборгованість за природній газ станом на 01 квітня 2012 року в розмірі 941,93 грн. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про судові витрати - стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» в особі філії Рубіжанського міжрайонного управління у відшкодування витрат по сплаті судового збору 243,60 грн. та на користь держави за подання зустрічного позову судовий збір в розмірі 243,60 грн. З рішенням суду не погоджується відповідачка [PERSON], яка в своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати як незаконне та необґрунтоване і закрити провадження у справі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані порушенням судом норм процесуального права, які унеможливили правильне застосування норм матеріального права. Провадження по справі відкрито на підставі позовної заяви, яка не відповідає вимогам статті 119 Цивільного процесуального кодексу України. Суд не вручив відповідачці копію ухвали про залишення її зустрічної позовної заяви без руху негайно після постановлення в судовому засіданні. Суд завершив попердній розгляд справи та призначив судове засідання до вирішення питання про прийняття до провадження зустрічної позовної заяви. Судом порушені принципи змагальності та диспозитивності, оскільки не вжито заходів для витребуванняі доказів по зустрічному позову, натомість, від представника позивача прийнято додаткові докази безпосередньо в судовому засіданні з порушенням строків їх подання. Суд не роз'яснив їй процесуальні права та обов'язки. Крім того, журнали судових засідань повно не відображають всі дії, які здійснені в судовому засіданні, а також містять недостовірні, неповні та спотворені дані в частині пояснень, які надавались відповідачкою в судовому засіданні. Апелянт вважає, що допущені судом порушення норм процесуального права порушують принцип неупередженого розгляду справи. Крім того, апелянт посилається на допущені порушення у формуванні матеріалів справи. Таким чином, апелянтом оскаржується рішення суду з підстав порушення норм процесуального права та неправильне застосуваня норм матеріального права. При цьому посилаючись на неповноту, необ'єктивність та упередженість суду, апелянт в своїй апеляційній скарзі не вказує на обставини та факти, які залишились поза увагою суду, а також не скаржиться на те, що суд першої інстанції невірно або неповно встановив обставини справи. В судове засідання апелянт [PERSON] не з'явилась, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи з огляду на те, що про час та місце розгляду справи апелянт повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення їй 02 жовтня 2015 року судової повістки. Представник позивача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» в особі філії Рубіжанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства в сдовому засіданні просив відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Перевіривши відповідно до частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є постачальником комунальної послуги - газопостачання, яке здійснюється в квартиру за місцем проживання відповідачки за адресою: [ADDRESS], а відповідачка є споживачем вказаної послуги. 05 березня 2007 року сторони уклали письмовий договір про надання послуг населенню з газопостачання, відповідно до якого споживач зобов'язаний щомісячно здійснювати оплату послуг не пізніше десятого числа місяця, що настає за розрахунковим. Починаючи з серпня 2004 року відповідчака мала заборгованість за спожиті послуги газопостачання. Разом з тим відповідачка періодично вносила плату в більшому розмірі, ніж було нараховано щомісячно. Ця переплата зараховувалась позивачем в рахунок погашення попердньої заборгованості. Внаслідок цього станом на 01 травня 2009 року відповідачкою була повністю погашена попередня заборгованість. А починаючи з 01 травня 2009 року внаслідок неповного та несвоєчасного внесення щомісячної плати за спожиті послуги станом на 11 квітня 2012 року виникла нова заборгованість в розмірі 941,93 грн. В зазначений період послуги з газопостачання надавались позивачем та споживались відповідачкою у повному обсязі. Отже, між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу надання та споживання послуги газопостачання, в межах яких виник спір про заборгованість за спожиті послуги. Задовольняючи позов Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» в особі філії Рубіжанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства, суд першої інстанції вважав встановленим факт заборгованості відповідачки перед позивачем за спожиті послуги з газопостачання за період з 01 травня 2009 року по 31 березня 2012 року включно в розмірі 941,43 грн. та виходив з того, що оскільки відповідачка не виконала покладеного на неї законом та договором зобов'язання по оплаті послуги газопостачання, позивач вправі вимагати стягнення з відповідачки заборгованості в судовому порядку. До вказаних правовідносини суд першої інстанції застосував норми цивільного законодавства, які регулюють загальні положення про договірні зобов'язання, а також спеціальні норми законодавства, якими врегуьовані правовідносини сторін з приводу надання та споживання комунальної послуги газопостачання: статті 11, 509, 526, 530, 610 Цивільного кодексу України; статті 13, 19, 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правила надання послуг з газопостачання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 року №2246. Суд перевірив заперечення відповідачки проти позову та вказав на відсутність правових підстав для звільнення її від виконання цивільно-правового зобов'язання сплатити заборгованість за спожитий газ, посилаючись на умови укладеного сторонами договору, а також на положення статі 617 Цивільного кодексу України про правові підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Цей висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права, які правильно застосовані судом до правовідносин сторін. Також судом перевірені заперечення відповідачки щодо пропуску строку позовної давності та зроблений висновок про те, що строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідачки заборгованості за спожитий газ за період з 01 травня 2009 року по 31 березня 2012 року включно позивачем не пропущений, оскільки позовна давність була перервана поданням позивачем 25 квітня 2012 року заяви про видачу судового наказу, який був виданий судом 11 травня 2012 року, а 11 червня 2012 року скасований. Заява про видачу судового наказу подана в межах строку позовної давності, який відраховується з 25 квітня 2009 року (три роки до подання заяви). Позов про стягнення заборгованості був поданий в суд межах трирічного строку позовної давності - 23 квітня 2015 року (впродовж трьох років після подання заяви про видачу судового наказу). Свій висновок суд першої інстанції обґрунтував посиланням на статтю 264 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що після переривання перебіг строку починається спочатку, а час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується, а також на статтю 95 Цивільного процесуального кодексу України, в якій зазначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів Цей висновок відповідає матеріалам справи, правильно застосованим вищезазначеним нормам права, а також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом Ураїни в постанові від 21 січня 2015 року в справі №6-214цс14, в якій зазначено наступне. Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ Цивільного процесуального кодексу України, перериває перебіг строку позовної давності. У зв'язку з цим апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскільки питання про можливість застосування позовної давності судом вирішено правильно, право апелянта на справедливий суд, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не порушено, а тому доводи апеляційної скарги про порушення вказаного принципу не заслуговують на увагу. Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про порушення судом принципів змагальності та диспозитивності, оскільки судом першої інстанції були прийняті до уваги всі доводи відповідачки, викладені нею в запереченнях проти позову, та досліджені всі представлені нею докази на підтвердження своїх заперечень. При цьому суд уважно поставився до всіх аргументів відповідачки, надавши їм належну правову оцінку в рішенні. Так, не приймаються до уваги посилання апелянта на те, що в судовому засіданні були прийняті від представника позивача докази, подані з порушенням вимог статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, виходячи з наступного. Апелянт вважає такими доказами документи, долучені до справи після призначення справи до судового розгляду: заяву [PERSON] від 30 квітня 2010 року та відповідь на цю заяву начальника філії Рубіжанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства від 06 травня 2010 року №1/7-325, наказ першого заступника голови правлінняПАТ «Луганськгаз» від 27 серпня 2008 року №118, а також акти-претензії ві 29 січня 2013 року №56 та від 05 червня 2013 року №263 (а.с.147-156) Ці письмові докази були подані представником позивача у зв'язку з запереченнями проти зустрічного позову. Враховуючи, що зустрічний позов був прийнятий до провадження після закінчення підготовки справи до судового розгляду, ці докази не могли бути подані позивачем в попередньому судовому засіданні. Тому апеляційний суд не вбачає порушення судом статті 131 Цивільного процесуального кодексу України щодо прийняття доказів. Також апелянт вважає, що суд не вправі був приймати як доказ розрахунок заборгованості за період з 01 травня 2009 року по 01 квітня 2012 року. (а.с.105) Але цей документ не є новим доказом, оскільки в позовній заяві детально та змістовно наведений розрахунок виникнення заборгованості, а до позовної заяви позивачем був наданий витяг з лицьового рахунку, в якому відображені всі нарахування та виплати за спожитий газ, починаючи з січня 2004 року до березня 2014 року. (а.с.3-9, 11-14) Документ, представлений суду під час судового розгляду справи за своїм змістом є витягом з цього лицьового рахунку з відображенням періоду нарахувань з травня 2009 року по березень 2012 року. Він був представлений суду в підтвердження пояснень, які надавались представником позивача щодо періоду формування заборгованості у зв'язку з перевіркою доводів відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності. Таким чином, цей документ не можна вважати новим доказом, який позивачем не подавався в попередньому судовому засіданні. Також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не роз'яснив відповідачці її процесуальні права та обов'язки спростовуються журналом та аудиозаписом судового засідання. Доводи апеляційної скарги про те, що журнали судових засідань повно не відображають всі дії, які відбувались в судовому засіданні, а також містять недостовірні, неповні та спотворені дані в частині пояснень, які надавались відповідачкою в судовому засіданні, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 199 Цивільного процесуального кодексу України на особи, що беруть участь у справі, мають право протягом трьох днів з дня проголошення рішення суду подати свої письмові зауваження на журнал судового засідання з приводу неповноти або неправильності запису. Це право було роз'яснено сторонам в судовому засіданні, що підтверджується аудиозаписом судового засідння. Але апелянт правом подання зауважень на журнал судовго засідання не скористалась. Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на існування перешкод для відкриття провадження у справі з огляду на те, що позовна заява за своїм змістом не відповідає вимогам статті 119 Цивільного процесуального кодексу України. Вказане обґрунтування апеляційної скарги засноване на суб'єктивному помилковому тлумачення апелянтом норм цивільного процесуального права, оскільки з позовної заяви вбачається, що вона відповідає вимогам статті 119 Цивільного процесуального кодексу України. Так, в позовній заяві зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, їх місце проживання та місцезнаходження, поштовий індекс; 3) викладений зміст позовних вимог; 4) вказана ціну позову; 5) змістовно та послідовно викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) вказано на докази, що підтверджують обставину справи; 7) перелік документів, що додаються до заяви. В позовній заяві зазначена дата її подання. Позовна заява підписана представником, повноваження якого підтверджені доданою до позовної заяви довіреністю. Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про допущені порушення у формуванні матеріалів справи, оскільки таке порушення свідчить про порушення ведення діловодства в суді та не є підставою для зміни чи скасування рішення суду з підстав порушення або неправильного застосування норм процесуального права в розумінні пункту 4 частини 1 статті 309 Цивільного процесуального кодексу України. Окремо слід зауважити, що допущені порушення правил діловодства у формуванні справи не вплинуло на повноту та об'єктивність судового розгляду справи та не свідчать про порушення принципу справедливого судового розгляду, закріпленого в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що при вирішенні справи в частині первісного позову судом першої інстанції згідно з вимогами статей 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України вірно було встановлено обставини справи; повно, всебічно та об'єктивно досліджені надані сторонами докази; і на підставі вказаного, з додержанням процесуальних норм ухвалено законне та обґрунтуване рішення. А тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції в зазначеній частині. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позову з наступних підстав. Позивачкою за зустрічним позовом не надано будь-яких належних і допустимих доказів у розумінні статей 57-60 Цивільного процесуального України на підтвердження протиправності дій відповідача за зустрічним позовом, внаслідок яких було порушено її права та інтереси. В тому числі не надано доказів незаконності дій, які знайшли своє вираження у незаконному проникненні до житла працівників філії Рубіжанського міжрайонного управління по експлуатації газового господарства, примушування до виконання цивільно-правових зобов'язань, самоправстві, за скоєння яких передбачена кримінальна відповідальність. Надіслання попередження про виниклу заборгованість та можливе відключення квартири від системи газопостачання є різновидом пред'явлення претензії постачальника послуги споживачу та передбачене законодавством, а тому не воже вважатись протиправними діями. Також не є протиправними діями звернення до суду із заявами про видачу судового наказу та з позовом про стягнення заборгованості за надані послуги з газопостачання, оскільки звернення за судовим захистом є правом, яким скористався виконавець послуг, ураховуючи, що судовий захист особи на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення. Оскільки не було встановлено фактів порушення законних прав позивачки за зустрічним позовом вчиненням відносно неї неправомірних дій працівниками відповідача, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову також і в частині стягнення моральної шкоди. Апеляційний суд погоджується з висновом суду про необґрунтованість зустрічного позову. Разом з тим наголошує, що при вирішенні зустрічного позову суд припустився помилки в застосуванні до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди. Як правильно встановлено судом, правовідносини сторін є договірними та врегульовані укладеним договором, а також спеціальними нормами матеріального права по регулюванню правовідносин у сфері надання та споживання послуг газопостачання. У зв'язку з цим помилковим є застосування до правовідносин сторін статті 1167 Цивільного кодексу України, яка не регулює договірні відносини сторін. Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню тільки у тому випадку, якщо зобов'язання відшкодування моральної шкоди встановлені договором або законом. Договором про надання населенню послуг з газопостачання сторони не передбачили відповідальність за порушення зобов'язань у вигляді відшкодування моральної шкоди. Не передбачають такої відповідальності й нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини - Закон України «Про житлово-комунальні послуги» та Правила надання послуг з газопостачання. Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції на момент вирішення справи передбачено стягнення моральної (немайнової) шкоди виключно у тому випадку, якщо така шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), а в редакції, яка діяла до 2011 року було передбачено стягнення моральної (немайнової) шкоди виключно у тому випадку, якщо її заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством (пункт 5 частини1 статті 4 Закону). Не зважаючи на те, що судом першої інстанції допущена помилка в застосуванні норми матеріального права, вона є формальною та не призвела до неправильного вирішення справи по суті, а тому не є підставою для зміни чи скасування рішення суду, оскільки відповідно до частини 2 статті 308 Цивільного процесуального кодексу України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Також суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального права при вирішенні питання про судові витрати по зустрічному позову. Вирішуючи питання про сплату судового збору, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент звернення [PERSON] до суду з зустрічним позовом ЗакономУкраїни «Про судовий збір» були звільнені від сплати судового збору споживачі за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав (пункт 7 частини 1 статті 5 Закону). Оскільки зустрічна позовна заява обґрунтована порушенням прав позивачки як споживача послуги газопостачання, вона була звільнена від сплати судового збору законом, а тому суд безпідставно стягнув з [PERSON] на користь держави за подання зустрічного позову судовий збір в розмірі 243,60 грн. З вказаної підстави рішення суду в зазначеній частині підлягає скасуванню без ухвалення нового рішення. З вказаних підстав є частково прийнятними доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині розгляду зустрічного позову. Крім того, апеляційним судом приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не вручив відповідачці копію ухвали про залишення її зустрічної позовної заяви без руху негайно після постановлення в судовому засіданні, оскільки ця обставина підтверджена матеріалами справи, з якої вбачається наступне. В попередньому судовому засіданні відповідачкою [PERSON] була подана зустрічна позова заява, яка ухвалою суду від 18 травня 2015 року була залишена без руху для усунення недоліків згідно з порядком, встановленим статтею 121 Цивіьного процесуального кодексу України. Після закінчення судового засідання копія ухвали не була видана відповідачці негайно після проголошення ухвали, як це передбачено частиною 2 статті 222 Цивільного процесуального кодексу України, а була видана відповідачці 19 травня 2015 року на підставі її особистої заяви, а крім того, була направена поштою на домашню адресу відповідачки. Однак, допущене порушення норм цивільного процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи та не вплинули на справедливість та неупередженість розгляду справи, оскільки після виправлення недоліків зустрічна позовна заява була прийнята до сумісного розгляду з первісним позовом до початку розгляду справи по суті, чим дотримані вимоги статті 123 Цивільного процесуального кодексу України щодо порядку вирішення питання про прийняття зустрічного позову. З вказаної підстави не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд завершив попередній розгляд справи до вирішення питання про прийняття до провадження зустрічної позовної заяви. Крім того главою 3 розділу ІІІ Цивільного процесуального кодексу України прямо не передбачено неможливість закінчення підготовки справи до судового розгляду до вирішення питання про прийняття зустрічного позову, оскільки зустрічна позовна заява приймається до сумісного розгляду з первісним позовом до початку розгляду справи по суті, що передбачено частиною 2 статті 123 Цивільного процесуального кодексу України. Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд не вжив заходів для витребуванняі доказів по зустрічному позову, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом повно та всебчіно були досліджені всі докази, надані сторонами. В своєму рішенні надав правову оцінку усім доводам відповідачки, наведеним нею в своїй зустрічній позовній заяви. Окремо апеляційний суд зауважує, що висловлене апелянтом в апеляційній скарзі клопотання про закриття провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки для цього відсутні встановлні частиною 1 статті 310, статею 205 Цивільного процесуального кодексу України підстави, які є виключними та не підлягають розширеному тлумаченню. Відповідно до вказаних норм процесуального права провадження у справі закривається виключно у тих випадках, якщо : 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 3) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 4) сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом; 5) є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або повернув справу на новий розгляд до третейського суду, який ухвалив рішення, але розгляд справи у тому самому третейському суді виявився неможливим; 6) померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 7) ліквідовано юридичну особу, яка була однією із сторін у справі. Підсумовуючи наведене,

Outcome: partial