Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Представник [PERSON] у 2016 році звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель від 28 травня 2002 року з мотивів нерозуміння та неусвідомлення своїх дій [PERSON] та керування ними під час укладення договору дарування внаслідок її психічної хвороби. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала із мотивів, викладених у позові, просить їх задовольнити. Преддставник відповідача [PERSON] [PERSON] позову не визнав, вказавши, що підстав для визнання договору дарування від 28 травня 2002 року недійсним немає, оскільки відсутні докази абсолютної неспроможності [PERSON] в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти нею значення своїх дій та керувати ними. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду. Третя особа Теребовлянська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив 28 травня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала , а [PERSON] прийняла у власність як дарунок Ѕ частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори Крупник М.І. та зареєстровано в реєстрі № 1141. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 341 від 26 липня 2016 року, які проводили у справі судово-психіатричу експертизу, [PERSON] страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдної шизофренії, на момент укладення договору дарування не могла в повній мірі розуміти значення своїх дій і керувати ними. Допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] , роз`яснюючи складений нею та іншими судовими психіатрами-експертами висновок, пояснила, що [PERSON] у зв`язку із наявним у неї психічним захворюванням не могла під час укладення 28 травня 2002 року договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, вона не могла передбачати його наслідки. Крім того, вона пояснила, що [PERSON] могла самостійно вести домашнє господарство та вчиняти дрібні побутові угоди (придбавати продукти харчування у магазині), однак у глобальних ситуаціях, зокрема, при даруванні жилого будинку, внаслідок наявної у неї психічної хвороби передбачати наслідки не могла. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні показали, що [PERSON] дійсно тривалий час хворіла психічним захворюванням та не могла за станом свого здоров`я укласти договір дарування Ѕ частини належного їй жилового будинку із надвірними будівлями та спорудами у [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.717, ч.1,4 ст.722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ст.225 вказаного Кодексу правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Зі змісту п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. У судовому засіданні з`ясовано, що дарувальник [PERSON] на момент укладення 28 травня 2002 року договору дарування частини належного їй житлового будинку не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що відсутні докази абсолютної неспроможності [PERSON] в момент вчинення оспорюваного правочину, розуміти нею значення своїх дій та керувати ними, оскільки вони спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування від 28 травня 2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин позов представника [PERSON] підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved