Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернувся 02.08.2013 року до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що 28.03.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №6260512, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит на придбання жила в сумі 42000 доларів США з кінцевим терміном повернення 28.03.2028 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки від 28.03.2008 року, за яким останній передав банку придбане за рахунок кредитних коштів нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,6 квадратних метри, житловою площею 26,6 квадратних метри, реєстраційний номер 22568857. У зв'язку неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, станом на 21.07.2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 63207 доларів США 80 центів, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 41575 доларів США 43 центи, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 14332 долари США 56 центів, пені у розмірі 7299 доларів США 81 цент. З огляду на викладене, позивач просить звернути стягнення на переданий в іпотеку об'єкт нерухомості шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, яка буде встановлена на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеною суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити та зняти з реєстрації усіх мешканців, що зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS]. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 20.06.2014 року до участі у справі в якості співвідповідачів було залучено колишню дружину позивача [PERSON] та неповнолітню доньку [PERSON], які на момент винесення ухвали були зареєстровані з правом на проживання у спірній квартирі згідно довідки форми №3, виданої житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Бриз» №344 від 23.01.2014 року (а.с.112 т.1). Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 5 березня 2014 року (тобто після видачі довідки форми 3 ЖЕК №3 «Бриз» №344 від 23.01.2014 року) розірвано шлюб, зареєстрований 3 листопада 2006 року, між [PERSON] та [PERSON] Рішення суду набрало законної сили 17 березня 2014 року ( а.с. 156 т. 1). Рішенням Заводського районного суму міста Миколаєва від 21.10.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02.12.2014 року, у задоволені позовних вимог було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2015 року рішенням Заводського районного суму міста Миколаєва від 21.10.2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02.12.2014 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Після повернення матеріалів справи з касаційної інстанції, 02.11.2015 року представником позивача було уточнено позовні вимоги в частині зазначення вірної адреси спірного об'єкту нерухомості: квартирі [ADDRESS], замість помилкового зазначеної раніше: квартирі [ADDRESS], а також в частині пред'явлення вимог про виселення та зняття з реєстрації саме до тих осіб (мешканців), що зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги позов та наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту поданої заяви. Після надання пояснень представником позивача було надано заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON],який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду пред'явленого позову був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. В судовому засіданні встановлено, що 28.03.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №6260512, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит в сумі 42000 доларів США з кінцевим терміном повернення 28.03.2028 року на придбання двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 43,6 квадратних метри, житловою площею 26,6 квадратних метри (а.с.55-57 т.1). На виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 28.03.2008 року ВКЕ №686915, за яким останній передав в іпотеку банку придбане за рахунок кредитних коштів нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,6 квадратних метри, житловою площею 26,6 квадратних метри, реєстраційний номер 22568857. Предмет іпотеки належав іпотекодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.03.2008 року за №1700, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за р.№2792528 (а.с.65-67 т.1). Відомості про іпотеку були внесені до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 28.03.2008 року. У зв'язку неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, станом на 21.07.2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 63207 доларів США 80 центів, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 41575 доларів США 43 центи, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 14332 долари США 56 центів, пені у розмірі 7299 доларів США 81 цент. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №67008148 від 31.08.2016 року іпотекодавець [PERSON], який проживає і зареєстрований в спірній квартирі, іншого житла, окрім іпотечного, не має. Відповідно до довідки форми №3, виданої житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Бриз» №344 від 29.10.2015 року на момент розгляду справи у спірній квартирі зареєстровані з правом на проживання дві особи: відповідач [PERSON] та його донька [PERSON], [INFO] (а.с.5 т. 2). Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її опікуна. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Але як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Зазначені правові позиції були висловлені Верховним Судом України в постанові від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15. Таким чином, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартири [ADDRESS], шляхом його продажу на прилюдних торгах та виселення відповідачів з предмета іпотеки без надання іншого житлового приміщення. Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Зазначена правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року по справі №6-1239цс16. Частиною 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Згідно висновку судової оціночно-технічної експертизи №125-110 від 05.05.2016 року, ринкова вартість предмета іпотеки а саме: квартири [ADDRESS] визначена суб'єктом оціночної діяльності у сумі 442 721 гривня, та підлягає зазначенню у якості початкової ціни предмета іпотеки. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон України «Про мораторій»), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Дані правові позиції були висловлені Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року по справі №6-57цс15, постанові від 25 листопада 2015 року №6-1249цс15. З огляду на викладене, оскільки нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки було придбано за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, його площа не перевищує 140 квадратних метрів, а також беручи до уваги, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; зазначене рішення підлягає виконанню після закінчення дії Закону України «Про мораторій». При визначені загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд виходить з наступного. Як зазначалось судом раніше, у зв'язку неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, станом на 21.07.2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 63207 доларів США 80 центів, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 41575 доларів США 43 центи, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 14332 долари США 56 центів, пені у розмірі 7299 доларів США 81 цент. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22.04.2015 року було частково задоволено вимоги банку та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №6260512 від 28.03.2008 року у розмірі 56 758 доларів 51 цент США. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01.09.2015 року скасовано рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22.04.2015 року та постановлено нове, яким позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 16872 доларів 31 цент США; позовні вимоги щодо стягнення інших сум за користування кредитними коштами залишені без задоволення у зв'язку із пропуском позовної давності. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015 року залишено без змін рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01.09.2015 року. Судами апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що позовна давність щодо стягнення неповернутого кредиту закінчилась 28.12.2013 року, тоді як з позовом, який є предметом даного судового розгляду, позивач звернувся до суду 02.08.2013 року. Рішення щодо стягнення заборгованості виконано не було, у зв'язку з чим, загальний розмір вимог та всіх його складових, окрім пені, підлягає визначенню у зазначеному позивачем розмірі. Щодо зазначення пені суд виходить з правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року по справі №3-29гс15, відповідно до якої пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні, а також правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року по справі №6-145цс14, відповідно до якої, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 01.09.2016 року офіційний курс гривні до долару США складає 100 доларів США = 2608,1250 гривень. Отже розмір пені має бути визначений із вказаного розрахунку у сумі 190388 гривень 17 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог з відповідача [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 3441 гривні 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved