Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Представник [PERSON] -[PERSON], що діє на підставі довіреності, посвідченої 08.09.2016 року секретарем Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Удовицею\~Н.В., зареєстрованої в реєстрі за № 72, звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за позивачем право власності, в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON], на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON]. Факт родинних відносин між позивачем та померлим [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 29.11.1973 року. 03 грудня 2013 року [PERSON] склав заповіт відповідно до якого все своє майно заповів позивачу по справі - [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Крім позивача спадкоємцем першої черги також є мати позивача - [PERSON], [INFO], яка у встановленому законом порядку відмовилась від прийняття спадщини. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. с. Вільхуватка, Нововодолазького району Харківської області та входить до складу спадщини, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нього. За таких обставин позивач змушений звернутися до суду з даним позовом про визнання права власності на спадщину. Розпорядженням керівника апарату суду № 820 від 17.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідному протоколу від 17.09.2018 року справу з єдиним унікальним № 631/1958/16-ц (провадження № 2/631/136/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 18 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М. та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статей 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, встановленим ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України,через канцелярію суду представник позивача надав заяву, в якій просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, слухання справи провести за його відсутності та відсутності позивача (а.с. 99). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не прибула, про дату, час і місце засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини неявки не повідомила, однакчерез канцелярію суду надала заяву, згідно якої попросила справу розглядати без її участі, зазначивши, що не має заперечень проти задоволення позову (а.с. 93). Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін та третьої особи свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов'язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України). Із матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] у віці 70 років у с Вільхуватка Нововодолазького району Харківської області помер [PERSON], про що складений відповідний актовий запис № 08, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 01.04.2016 року (а.с.11). Факт родинних відносин між позивачем - [PERSON] та померлим [PERSON], як між сином та батьком, підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER], виданим 29.11.1973 року (а.с.7). З матеріалів справи вбачається, що за життя [PERSON] визначив своїх спадкоємців шляхом складання заповіту. Так, згідно змісту заповіту, посвідченого 03 грудня 2013 року секретарем Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Удовицею Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №156, [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось і в чому б воно не виражалося, і взагалі все те, що буде йому належить на день смерті і на що він за законом буде мати право, заповів позивачу - [PERSON], [INFO], який проживає в [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 46186624 від 16.12.2016 року та № 50897442 від 13.02.2018 року, сформованих та наданих Нововодолазькою державною нотаріальною конторою в Харківській області від 16.12.2016 року № 923/01-16 та від 13.02.2018 року за № 85/01-16, вищезазначений заповіт, на час розгляду справи у суді є чинним, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 55446219 (у реєстрі нотаріальних дій за № 156), посвідчений 03.12.2013 року Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області (а.с. 30, 54). З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 1233 та ст. 1236 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обв'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Як вбачається з матеріалів справи, до складу спадкового майна, на яке [PERSON] за життя мав право власності входить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як встановлено в ході судового розгляду справи, позивач - [PERSON] на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем - [PERSON], за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 12.09.2016 року № 842 (а.с. 13), та на протязі строку для прийняття спадщини, встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу України, не відмовився від неї. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що нормою ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у встановлений законом строк спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини, але на час її відкриття постійно проживав разом із спадкодавцем, то вважається, що спадкоємець прийняв спадщину. Перевіривши матеріали спадкової справи № 135/2016 (номер у Спадковому реєстрі № 59468022, дата реєстрації 08.09.2016 року), що направлені на адресу суду приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А. встановлено, що окрім позивача спадкоємцем першої черги також є мати позивача та відповідно дружина спадкодавця - [PERSON], [INFO]. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є непрацездатною за віком та згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України є такою, що має право на одержання обов'язкової частки у спадщині, проте 16 серпня 2016 року [PERSON] подала заяву до нотаріуса про відмову від прийняття спадщини за законом на обов'язкову частку (а.с. 71). Відповідно до заяви [PERSON], що була надана нею через канцелярію суду за вхідним № 5477/18-вх від 06.11.2018 року відповідач підтвердила, що не бажає прийняти спадщину після смерті чоловіка [PERSON] (а.с. 93). Згідно матеріалів спадкової справи встановлено, що інших спадкоємців, які б фактично прийняли спадщину, або зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] немає. Із матеріалів справи судом встановлено, що приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А. 01 листопада 2016 року була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме - у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з тим, що у спадкоємця відсутній документ, що посвідчує право власності спадкодавця на зазначений житловий будинок (а.с. 19, 89). У судовому засіданні відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 12.09.2016 року за № 843 встановлено, що згідно погосподарським книгам сільської ради, дійсно головою домогосподарства (житлового будинку) в селі Вільхуватка, Нововодолазького району Харківської області по вул. Слобожанська, будинок 168 був померлий [INFO] [PERSON] (інформація з погосподарських книг [NUMBER],1980-1983 років та з погосподарської книги [NUMBER] 1983-1985 років) (а.с.14). Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого Комунальним підприємством «Нововодолазьке архітектурно - інвентаризаційне бюро» від 25.08.2016 року, інвентаризаційна справа № 1462, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] збудований у 1967 році та складається з житлового будинку літера «А-1», загальною площею 79,7 кв.м., житловою площею 49,3 кв.м., допоміжною площею 30,4 кв.м., тамбура - літ. «а», літньої кухні - літ. «Б», гаража - літ. «Г», сарая літ. В», літнього душу - літ. «Д», вбиральні - літ «Ж», сараю - літ «З», колодязю - літ «К», ворот з хвірткою - літ. «N» та огорожі - літ «N1» (а.с. 16-18). З цього приводу суд вважає за необхідно зазначити, що пункт 6 Інструкція «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP» від 31.01.1966 року, передбачав, що не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу. Відповідно до норм законодавства, які діяли станом на 1980 рік, виникнення права власності на будинок в сільській місцевості не було пов'язано з видачею правовстановлюючого документу та його реєстрацією. Також на період будівництва житлового будинку, яке тривало у 1967 році, не потрібно було введення об'єкту до експлуатації, що підтверджено листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 року № 12/5-126, в якому роз'яснюється, як потрібно реєструвати об'єкти нерухомості збудовані до 05.08.1992 року. Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/04-13, по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності, одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи із змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Частиною 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952 - ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на момент будівництва спірного будинку, який належав спадкодавцю [PERSON], регулювалася зокрема положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат»,та підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», «Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів», затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, «Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів», затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, «Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, «Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих», затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5,«Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції 18.02.2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), які передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих» було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (Української РСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок держаного обліку житлового фонду» у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, померлий [PERSON] своє право власності у бюро технічної інвентаризації не оформив. Органи, які були уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначалися відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», що була затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, та передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, зокрема може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Таким чином, факт належності житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, [ADDRESS] померлому [INFO] [PERSON] підтверджується випискою з погосподарської книги Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 17 на 2016 - 2020 роки ст. 140 - 145, наданою сільським головою Казаковою Н.І. 02 серпня 2018 року за № 614, відповідно до якої тип об'єкта погосподарського обліку - домогосподарство з реєстрацією місця проживання власника на території ради - код 1, рік побудови житлового будинку - 1980, загальна площа 79,7 кв.м, житлова площа - 49,3 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,18 гектарів для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями, яка перебуває у постійному користуванні (а.с. 14, 91). Приписами ч. 4 ст. 25 та п. 11 ч. 4 ст. 346 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті; право власності припиняється у разі смерті власника, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості іншим чином, ніж у судовому порядку визнати за собою право власності на спадкове майно. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що в силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст. 1217, 1218 ЦК України). Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкоємця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно довимог ст.1268 ЦК України спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкодавця права на спадщину. Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, зокрема, відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, що унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та, відповідно, є такими, що підлягають до задоволення. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved