Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» звернувся до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та виселити останнього з зазначеної квартири. При цьому позивач посилається на те, що 22 січня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» (Іпотекодержателем) та [PERSON] (Іпотекодавцем), яка є майновим поручителем [PERSON] (боржник), було укладено Іпотечний договір. Відповідно до положень договору, даний договір забезпечує виконання боржником зобов`язань, що випливають із укладеного ним з Іпотекодержателем Договору про надання споживчого кредиту №11286756000 від 22 січня 2008 року та Договору про надання споживчого кредиту №11286762000 від 22 січня 2008 року. Іпотекодавець надає в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS] .11 січня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (новий іпотекодержатель) було укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором. За цим договором, первісний іпотекодержатель передає (відступає) новому іпотекодержателю право вимоги за іпотечним договором від 22.01.2018 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №115401165 від 26.02.2018 року, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Однак, на даний час ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (код ЄДРПОУ 40696815) позбавлено можливості вільно користуватись та розпоряджатись квартирою [ADDRESS] , оскільки в ній без належної на те правової підстави проживає відповідач. Між позивачем та відповідачем жодних договорів не укладалось, в тому числі, договір найму жилого приміщення, передбачений нормами ст.158 Житлового кодексу України, також не укладався. Отже, у відповідача відсутні будь-які правові підстави володіння та користування житловим приміщенням, а тому вони вимушені звернутись до суду з даним позовом. Також просять стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження у порядку загального або спрощеного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року провадження по справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін, що передбачено ст.ст.274-279 ЦПК України, оскільки дана справа підпадає під ознаки малозначної справи. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та, відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства, відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень та подання зустрічного позову. Будь-яких заяв від відповідача, відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства та зокрема ст.ст.178,187 ЦПК України, якими відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень та подання зустрічного позову,через канцелярію суду не надходило, тому суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Представник позивача - адвокат Подорожній А.С., у судове засідання не з`явився, повідомлявся, надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, у зв`язку з чим, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 22 січня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» (Іпотекодержателем) та [PERSON] (Іпотекодавцем), яка є майновим поручителем [PERSON] (боржник), було укладено Іпотечний договір. Відповідно до положень договору, даний договір забезпечує виконання боржником зобов`язань, що випливають із укладеного ним з Іпотекодержателем Договору про надання споживчого кредиту №11286756000 від 22 січня 2008 року та Договору про надання споживчого кредиту №11286762000 від 22 січня 2008 року. Іпотекодавець надає в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що 11 січня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (новий іпотекодержатель) було укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором. За цим договором, первісний іпотекодержатель передає (відступає) новому іпотекодержателю право вимоги за іпотечним договором від 22.01.2018 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №183413430 від 03.10.2019 року, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Однак, на даний час ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» позбавлено можливості вільно користуватись та розпоряджатись квартирою [ADDRESS] , оскільки в ній без належної на те правової підстави проживає відповідач. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок і частину будинку), квартиру, користуються ким (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150. 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно із ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Стаття 150 ЖК УРСР закріплює, що власник будинку, частини будинку, квартири, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а саме: продавати, дарувати, заповідати, здавати і оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Між позивачем та відповідачем жодних договорів не укладалось, в тому числі, договір найму жилого приміщення, передбачений нормами ст.158 Житлового кодексу України, також не укладався. Отже, у відповідача відсутні будь-які правові підстави володіння та користування житловим приміщенням. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 своєї Постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Крім того, як вказав Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року (справа №638/1303013), за змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Верховний Суд вказав, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони е, сама володіє правом власності на житло. При таких обставинах, суд вважає уточнені позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» законними, обґрунтованим та підлягаючими задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, вимоги позивача про стягнення витрат по сплаті судового збору в розмірі 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) гривні, також підлягають задоволенню.

Outcome: approved