Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Позиція сторін у справі У січні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , за участі третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що від шлюбу в сторін є спільний син - [PERSON] [INFO] , який мешкає разом зі позивачем. За судовими рішеннями шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини. 20.09.2019 року, до [PERSON] , звернувся із заявою [PERSON] , в якій крім іншого зазначив, що «..Я, гр. [PERSON] , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для мене істотне значення, без впливу насильства(фізичного чи психологічного) з буку іншиїх осіб, за своєю спрвжнеє волею, цією заявою даю згоду на позбавлення мене батьківських прав до мого малолітнього сина гр. України - [PERSON] ( [INFO] )... Участі у вихованні, навчанні, утриманні сина не приймаю.». Ця заява, була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Захарченко В.В., зареєстрована в реєстрі за №1531. В даному випадку, має місце ухилення відповідача по справі від виконання своїх обов`язків, оскільки він не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, а також беручі до уваги засвідчену нотаріусом заяву відповідача по справі, якою він надає згоду про позбавлення його батьківських прав, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини так свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Відзив на позов не надходив. В судове засіданні сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, до суду подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач свої вимоги підтримала та просила задовольнити, а відповідач заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року у справі № 211/1367/16-ц стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, починаючи стягнення з 01 квітня 2016 року. Стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення сином [PERSON] трирічного віку, тобто до [INFO] , починаючи стягнення з 01 квітня 2016 року. Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року у справі № 211/1367/16-ц виправлено описку у рішенні суду Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути аліменти з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Київ, ІН [NUMBER] , на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи стягнення з 01 квітня 2016 року». Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року у справі № 211/5590/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.07.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1347 - розірвано. Залишено [PERSON] прізвище - [PERSON] . Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року у справі № 211/5590/16-ц внесено виправлення у тексті рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року. Викладено абзац 1 на сторінці 2 в наступній редакції: Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач просила залишити їй шлюбне прізвище - [PERSON] , суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище - [PERSON] ». Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року у справі № 211/3106/18-ц позов [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів - задоволено. Зменшено [PERSON] розмір аліментів, які були встановлені рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.07.2016 року, та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина: [PERSON] на користь [PERSON] зменшивши їх з 1/4 на 1/6 частки, від усіх видів заробітку (доходу), щомісяця до досягнення сином [PERSON] , повноліття. Зменшено [PERSON] , розмір аліментів, які були встановлені рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дн6іпропетровської області від 11.07.2016 року, та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь та на утримання [PERSON] зменшивши їх з 1/4 на 1/6 частки, від усіх видів заробітку (доходу), щомісяця до досягнення сином [PERSON] , трирічного віку, тобто до [INFO] . 20.09.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Захарченко В.В. посвідчена заява, зареєстрована в реєстрі за №1531, в якій [PERSON] , зокрема зазначив наступне: «..Я, гр. [PERSON] , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для мене істотне значення, без впливу насильства(фізичного чи психологічного) з буку іншиїх осіб, за своєю спрвжнеє волею, цією заявою даю згоду на позбавлення мене батьківських прав до мого малолітнього сина гр. України - [PERSON] ( [INFO] )... Участі у вихованні, навчанні, утриманні сина не приймаю.» Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України Суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків, адже під час розгляду справи встановлено, що дитина проживає разом із матір`ю в іншому місті, у своєму листі від 01 червня 2021 року № 105/78/-929 Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації зазначила, що під час вивчення матеріалів справи з`ясовано, що гр. [PERSON] разом з малолітньою дитиною фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Суд критично оцінює подану позивачем заяву відповідача від 20.09.2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В.В., оскільки 28 липня 2021 року відповідачем подано до суду власноруч написану заяву, в якій він заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні. За правилами частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З метою захисту якнайкращих інтересів дитини суд визнає за доцільне збереження його зв`язків із сім`єю (батьком), що забезпечить його розвиток у безпечному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним, оскільки зворотного судом не встановлено.

Outcome: dismissed