Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Представник [PERSON] [PERSON] , що діє на підставі довіреності, посвідченої 04 травня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О. та зареєстрованою у реєстрі за № 769, звернулась до\~Нововодолазького районного\~суду Харківської\~області з\~позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягненням дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] з 09 вересня 2017 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу народились доньки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають без реєстрації разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. Як зазначив представник позивача, [PERSON] тимчасово не працює, відповідач мешкає окремо матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, не цікавиться їх розвитком та станом здоров`я. Також позивачу відомо, що [PERSON] періодично працює неофіційно, не є платником аліментів за іншими підставами, а отже його матеріальний стан дозволяє платити аліменти в твердій грошовій сумі на кожну дитину. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2018 року головуючим суддею визначено суддю Пархоменко І.О. Строк відрядження судді Пархоменко І.О. закінчився 06.08.2018 року, провадження у цивільній справі не відкрито. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 13.09.2018 року за № 743 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т.М. 18 січня 2019 року за вхідним № 384/19-вх в порядку, передбаченому частиною 7 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України, судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача по справі [PERSON] . Ухвалою від 18 січня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник [PERSON] [PERSON] через канцелярію суду надала заяву, зареєстровану за вхідним\~номером 1126/19-вх\~від 14\~лютого 2019\~року, відповідно до якої позовні вимоги щодо стягнення аліментів з [PERSON] на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягненням дітьми повноліття підтримала в повному обсязі, розгляд справи просила провести за її відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що не заперечує проти ухвалення рішення в заочному порядку (а.с. 32). Відповідач у судові засідання, що були призначені на 14.02.2019 року, 05.03.2019 року, 04.04.2019 року та 08.05.2019 року не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області (а.с. 24). Згідно з даними поштових відділень судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення «за закінченням встановленого строку зберігання» за таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач [PERSON] , вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. У судове\~засідання,\~що було\~призначено на\~28.05.2019\~року [PERSON] \~не з`явився,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялась\~шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України від 10 травня 2019 року (а.с.76). Згідно частини 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідач не подав, хоча його представник адвокат Кулабухов О.В. ознайомився з матеріалами справи, про що свідчить його заява від 04.04.2019 року (а.с. 64). За таких обставин, зі згоди позивача по справі, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального України. Згідно частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України в зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи\~позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З матеріалів\~справи судом\~встановлено, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області 09 вересня 2017 року, актовий запис № 468 (а.с. 5). Від цього шлюбу сторони мають двох малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16 травня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 2163 (а.с. 6) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16 травня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 2164 (а.с. 7). Згідно вищевказаних свідоцтв про народження [PERSON] та\~ [PERSON] батьками дітей зазначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Як вбачається з довідок, виданих Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області від 05.06.2018 року за № 367 та за №366 діти [PERSON] та\~ [PERSON] , зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33-34). Частиною 2 статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний\~гарантований\~розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, суд\~за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (частини 1 та 2 статті 184 Сімейного кодексу України). Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у\~пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до\~положень статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» \~у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років становить: з 1січня 2019 року 1626 гривень, з 1липня 1699 гривень, з 1 грудня 1779 гривень;\~дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року 2027 гривень, з 1 липня 2118 гривень, з 1 грудня 2218 гривень. Вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання доньок, суд бере до уваги те, що [PERSON] не має постійного місця роботи, хоча є\~працездатною особою,\~доказів того,\~що останній\~є непрацездатним\~за станом\~здоров`я,\~суду не\~надано. Також судом встановлено, що відповідач також має на утриманні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Циркунівською сільською радою Харківського району Харківської області 29.05.2018 року, батьками якого зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 74). Таким чином, встановлено, що відповідач по справі [PERSON] має трьох малолітніх дітей, матерями яких є дві різні жінки, що породжує його обов`язок утримувати всіх дітей незалежно від того, з ким він проживає фактично. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дітей при визначенні розміру аліментів, встановлений законодавством мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, потреб дітей у розвитку та враховуючи наявність у відповідача малолітнього сина, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 1626 гривень 00 копійок щомісячно на кожну дитину. Також суд вважає за необхідне звернути увагу, що частина 1 статті 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Суд вважає, що аліменти з відповідача відповідно до положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 18 травня 2018 року. Крім того, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати слід покласти на відповідача в порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial