Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

позивач через свого представника адвоката Бауліна А.О. звернувся до суду 18.06.2019 року з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за борговою розпискою. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 15.08.2016 року відповідач [PERSON] написав власноручно розписку, за умовами якої отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 доларів США терміном, що складає два місяці та зобов`язувався повернути позику у строк до 15.10.2016 року. Окрім того сторони погодили повернення 3 000 доларів США, що є відсотками за попередніми домовленостями. Однак відповідач умови договору не виконав та грошові кошти на час подачі позову не повернув, а тому позивач просить стягнути з нього на свою користь грошові кошти в розмірі еквівалентному 10 000 доларів США основного боргу, 4 857,07 грн. відсотків за користування позикою з 16.08.2016 р. по 15.10.2016 р. та 21 248, 39 грн. - 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України за період з 16.10.2016 р. по 12.06.2019 р. Ухвалою суду від 05.07.2019 року по справі відкрито спрощене позовне провадження . 18.07.2019 року відповідач - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , свою позицію обґрунтовує тим, що дійсно 15.08.2016 року ним власноручно написано розписку, в якій він зобов`язався сплатити позивачу 10 000 доларів США до 15.06.2016 року, але вказані кошти ним фактично не отримано, про що позивач у своєму позові не вказує. Зазначає, що надана позивачем на підтвердження укладання договору позики розписка не може бути підтвердженням укладання між сторонами договору позики, оскільки з її змісту не вбачається дата передачі грошових коштів, відсутня фіксація дати передачі грошових коштів від позивача відповідачеві в якості позики із зобов`язанням відповідача їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема умови повернення, відсутній час передачі коштів. А тому розписка від 15.08.2016 р. не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики. 15.08.2019 року представник позивача [PERSON] - Баулін А.О. подав до суду відповідь на відзив, в якому вказав, що заперечення відповідача не підтверджуються доказами, а тому позовні вимоги до [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивач з представником позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату місце та час повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Вислухавши пояснення, позивача з представником, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15.08.2016 року позивач - [PERSON] з відповідачем - [PERSON] , уклали договір позики, котрий був оформлений розпискою, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 15.10.2016 року (а.с.28). У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач пред`явив оригінал розписки у судовому засіданні, наявність якої у нього є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики. З розписки вбачається, що відповідач отримав в борг 10 000 доларів США. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки грошові кошти не були повернуті у визначений ст.1049 ЦК України строк, суд вважає, що позов про стягнення суми боргу підлягає задоволенню. Стягненню підлягають кошти в еквіваленті до гривні на момент постановлення рішення в розмірі 246 576 грн. 12 коп. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи вищевказане, суд вважає за доцільне, стягнути з відповідача на користь позивача відсотки за користування позикою за період з 16.08.2016 року по 15.10.2016 р. в розмірі 4 857 грн. 07 коп. Згідно зі ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із частиною другою ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) від 16 січня 2019 року). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст.625 ЦК України, та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період прострочення з 16.10.2016 року по 12.06.2019 року, а саме 970 днів, в розмірі 21 248 грн. 39 коп. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 2890 грн. 95 коп., які підтверджуються долученою до справи квитанцією про їх оплату. На підставі викладеного, ст. 192, 533, 625,1046-1050 ЦК України

Outcome: approved