Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач у листопаді 2013 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 07 червня 2007 року між ним та ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір № 5457200, згідно з яким він отримав кредит у розмірі 29 000 доларів США на строк до 07.06.2014 року для купівлі автомобіля [NUMBER]. Вважає, що Договір було укладено з порушенням вимог чинного законодавства України. Так, самі умови кредиту ставлять позивача вкрай невигідні положення щодо необхідності повідомлення відповідача про зміну свого місця проживання, складу сім'ї та порушують його конституційні права. Також Договір укладений за умови використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, чим значно погіршується становище позичальника як споживача порівняно з банком, так як всі ризики коливань національної валюти по відношенню до долара США несе позивач, але такі ризики не були прямо передбачені Договором. Крім того, при укладанні кредитного договору № 5457200 позивача взагалі не було повідомлено про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), та не встановлено строк кредитного договору. У зв'язку з вищевикладеним, а також тим, що даний договір було укладено шляхом введення позивача в оману, просив суд визнати недійсним кредитний договір № 5457200 від 07.06.2014 року, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк». Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. До суду надали письмові заперечення, в яких посилаються на те, що 07 червня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Перший Український міжнародний банк» дійсно був укладений кредитний договір № 5457200, згідно з яким позивачу було надано кредит у сумі 29 000 доларів США з чітко визначеним строком його повернення до 07.06.2014 року зі сплатою 11,90 % річних для придбання автомобіля [NUMBER]. Відповідно до умов Кредитного договору відповідач повинен погашати кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у валюті кредиту (доларах США) відповідно до графіку. Вважають, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки на дату видачі кредиту [PERSON] банк мав банківську ліцензію № 8 від 02.10.2006 року та Дозвіл № 8 від 02.10.2006 року, видані Національним банком України, що дозволяли надавати йому кредити в іноземній валюті. Також безпідставним є твердження стосовно того, що договір укладено шляхом введення позивача в оману, так як останнім не зазначено в чому саме це виражено, а сама анкета-заява на видачу кредиту для придбання транспортного засобу від 05.06.2007 року підтверджує, що останній висловив своє бажання отримати кредит саме на таких умовах як визначено Договором. Також зазначили, що зловживаючи своїми процесуальними правами [PERSON] пред'явив позовні заяви з аналогічними вимогами до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та розглядати справу без їх участі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 07 червня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Перший Український міжнародний банк» укладено кредитний договір № 5457200, згідно з яким позивачу було надано кредит у сумі 29 000 доларів США з чітко визначеним строком його повернення до 07.06.2014 року зі сплатою 11,90 % річних для придбання автомобіля [NUMBER]. В поданій позовній заяві, обґрунтовуючи недійсність вищевказаного договору позивач посилається на те, що банк не маючи такого права уклав договір за умови використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, а також без визначення строку та взагалі шляхом введення його в оману. Дані твердження позивача спростовуються наступним. Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168. У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, згідно до ст. 1056-1 ЦК України визначається розмір процентів та порядок їх сплати за договором залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України. Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про Банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року за № 275 письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993 року за № 15-93. Відповідно до п. 2.3. вищевказаного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Як встановлено судом, відповідно до Банківської ліцензії № 8, виданої відповідачу Національним банком України від 02.10.2006 року та Дозволу № 8-1, ПАТ «Перший Український міжнародний банк» надано право надавати кредити в тому числі і в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч вимогам чинного законодавства України факти, на які позивач посилається як на підстави своїх вимог, ґрунтуються лише на його особистих припущеннях. Жодних належних доказів, які б стверджували про недійсність кредитного договору № 5457200 від 07.06.2014 та його невідповідність представлено не було, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення його позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved