Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

ПрАТ «Рахнянське спеціалізоване підприємство «Агромаш» звернулося до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права користування квартирою шляхом виселення з жилої площі особи, яка безпідставно тимчасово проживає в ній, третя особа - Рахнівсько-Лісова сільська рада Шаргородського району Вінницької області. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що рішенням Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району від 21.02.2007 року за №10 ПрАТ РСП «Агромаш» видано свідоцтво на право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності за ПрАТ РСП «Агромаш» на зазначений будинок зареєстровано в КП «Могилів-Подільське МБТІ». Відповідач [PERSON] без жодних правових підстав вселилася та проживає у квартирі за [ADDRESS], посилаючись на те, що вона отримала усну згоду попереднього керівництва ВАТ РСП «Агромаш» на тимчасове проживання у вказаній квартирі будинку за [ADDRESS]. На пропозицію позивача про укладення договору оренди приміщення та про вирішення спору у позасудовому порядку відповідач [PERSON] не реагує. Позивачем неодноразово письмово попереджено відповідача про те, що строки тимчасового зайняття житлового приміщення вичерпані і вона зобов'язана звільнити приміщення та не чинити перешкод позивачу у здійсненні прав власника житла. Договору найму житла [PERSON] з позивачем та його попередниками не укладала, законних підстав володіння, розпорядження чи користування житловим приміщенням позивача немає. Позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ПрАТ РСП «Агромаш» права володіння та користування власним майном - квартирою [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON] з квартири №2 вказаного будинку, як такої, що безпідставно вселилася та проживає, без надання їй іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представники позивача Дроненко О.І., що діє на підставі Статуту ПрАТ «РСП «Агромаш» та наказу про прийняття на роботу (а.с.21-29), Плуговий Р.Р., що діє на підставі довіреності від 01.05.2014 року (а.с.38), підтримали позовні вимоги, посилаючись на ті самі обставини. Просили усунути перешкоди у здійсненні ПрАТ РСП «Агромаш» права користування власним майном - квартирою [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON] з вказаної квартири, як такої, що безпідставно вселилася та проживає, без надання їй іншого житлового приміщення. Суду показали, що позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS], в якому знаходиться три квартири. Квартиру №2 безпідставно, не маючи ніяких законних підстав, зайняла відповідачка [PERSON], де проживає на теперішній час. Зі слів відповідачки, остання вселилася у квартиру в 1993 році із усного дозволу керівництва тодішнього Рахнянського СП «Агромаш», правонаступником якого є ПрАТ «Рахнянське СП «Агромаш», без будь-яких документів. Такі документи на вселення у квартиру і дозвіл на проживання не могли бути видані відповідачу, так як станом на 1993 рік це приміщення було не житловим, а конторою підприємства. З 25.05.2007 року будинок за [ADDRESS] набув статусу житлового будинку і свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок, видано позивачу. Якщо навіть, зі слів відповідачки, вона отримала дозвіл на тимчасове проживання у квартирі [ADDRESS], то у передбаченому законодавством України порядку не оформила та не бажає оформити на теперішній час право користування житлом, коштів за користування житлом не сплачує, укласти строковий договір оренди житла не бажає, тому позивач вважає її тимчасовим жильцем, який не має самостійного права на займане жиле приміщення, незалежно від тривалості проживання. З яких підстав Рахнівсько-Лісова сільська рада здійснила реєстрацію місця проживання відповідача у вказаній квартирі позивачу не відомо. Згідно з погосподарським обліком Рахнівсько-Лісової сільської ради, відповідачка зареєстрована в спірній квартирі тільки у погосподарській книзі за 2011-2015 роки, а до цього, за даними погосподарських книг сільської ради з 1993 року [PERSON] була зареєстрована по [ADDRESS], тобто у іншій будівлі, що також належить позивачу. Вважають, що сільською радою незаконно у 2011 році зареєстровано відповідачку у квартирі [ADDRESS], так як на той час власником житлового будинку був позивач на підставі свідоцтва про право власності, що видане Рахнівсько-Лісовою сільською радою 25.05.2007 року, а до того часу будівля не мала статусу житлового будинку. До того ж, вважають, що відповідач [PERSON], що без законних на те підстав проживає у спірній квартирі, посилаючись на усну згоду попереднього керівництва підприємства, навіть будучи зареєстрованою в квартирі сільською радою, не набула ні прав та обов'язків власника житла, ні прав та обов'язків наймача житла, не дивлячись на тривалість проживання у квартирі. Так як відповідач [PERSON] безпідставно та безоплатно користується власністю позивача, не погоджується його добровільно звільнити, то тим самим чинить перешкоди у користуванні та розпоряджанні майном товариства, що полягає у тому, що позивач протягом тривалого часу позбавлений права користуватися та розпоряджатися своєю власністю, не може здійснити ремонт будівлі в цілому та квартири, яку займає відповідачка, зокрема, комунікацій, що підведені до житлового будинку. Позивач підтримує належний технічний стан будинку в цілому, але здійснити капітальний ремонт не може, доступу до квартири №2 не має, так як відповідачка, вважаючи квартиру своєю власністю, чинить позивачу перешкоди у користуванні своїми правами власника будинку. Крім того, в ПрАТ працюють незабезпечені житлом працівники, які мають сім'ї, у тому числі, з неповнолітніх дітей, проте, позивач не має можливості забезпечити їх житлом через безпідставне вселення і проживання відповідачки у [ADDRESS], належну позивачу. Жодних договорів найму житла, чи купівлі-продажу квартири позивач з відповідачем не укладав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Суду показала, що у квартирі [ADDRESS] вона проживає протягом 24 років, тому не є тимчасовим жильцем і поселилася в цю квартиру у 1993 році на підставі усного дозволу керівника тодішньої Рахнівської сільгосптехніки. У приміщенні, де зараз знаходиться її квартира, на момент вселення була стара контора підприємства, але так як уже була побудована нова контора, то приміщення старої контори віддали під квартири. До неї у квартирі №2 проживала сім'я [PERSON]., у якій були неповнолітні діти і цій сім'ї надали інше житло, а вона вселилася у спірну квартиру. Протягом часу проживання у спірній квартирі вона документів на право проживання, користування чи документів про право власності на квартиру не отримувала, проте підтримувала житло у належному стані, здійснювала внутрішні ремонтні роботи за власні кошти, а зовнішні ремонтні роботи будинку здійснювало підприємство, тоді як вона харчувала робітників, що здійснювали ремонт будівлі. При зміні керівництва позивача, вона отримувала усну згоду на проживання у спірній квартирі, ніхто не ставив перед нею питання про оформлення права на проживання у квартирі чи права користування житлом, тому і нею воно не ініціювалося. Вона платила квартирну плату за користування житлом у розмірі, що був встановлений для інших мешканців, хоча підприємство їй рахунків на квартплату не виставляло. На теперішній час вона не має рідні, проживає одиноко, є інвалідом ІІ групи, іншого житла не має, у зв'язку із чим виселятися із спірної квартири не має куди і не буде. Протягом останніх двох років між нею та позивачем виникають суперечки з приводу користування спірною квартирою. Вона не оспорює право власності позивача на квартиру, у якій проживає. Представники позивача пропонували їй неодноразово викупити цю квартиру, або укласти договір найму житла, проте, у неї немає достатніх коштів на придбання квартири у власність чи оренду. До того ж, вона вважає, що позивач навмисно завищує вартість квартири та орендну плату за житло, пропонуючи придбати спірну квартиру. Оскільки вселилася вона у спірну квартиру підставно, з усного дозволу керівництва позивача у 1993 році, постійно проживає у ній з 1993 року, підтримує житло у належному стані, не має іншого житла, тому вважає, що позов безпідставний і в його задоволенні слід відмовити. Представник третьої особи - Рахнівсько-Лісової сільської ради - Свиридова О.Г., що діє за довіреністю від 25.06.2014 року (а.с.39), в судовому засіданні позов визнала частково. Суду показала, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, що видане сільською радою 25.05.2007 року. Відповідачка [PERSON] проживає у квартирі №2 вказаного житлового будинку з 08.01.1993 року, що вбачається із погосподарських книг, які зберігаються у сільській раді. Погосподарський номер був відкритий на ім'я відповідачки за усним повідомленням останньої про те, що вона проживає у спірній квартирі. При цьому, сільською радою не перевірялася законність вселення відповідачки у квартиру [ADDRESS]. В подальшому записи про проживання позивачки у спірній квартирі переносилися із однієї погосподарської книги в іншу при подвірному обході працівників сільської ради. Рахнівсько-Лісова сільська рада вживала заходів до залагодження спору між позивачем та відповідачкою, проте, всі способи виявилися марними, так як відповідачка не погоджується ні на які пропозиції позивача та сільської ради. При ухваленні судового рішення покладається на вирішення суду, проте, просить врахувати, що відповідачка [PERSON] хворіє, є інвалідом ІІ групи, не має іншого житла на території Рахнівсько-Лісової сільської ради. Вирішуючи спір, суд встановив, що позивач ПрАТ «Рахнянське СП «Агромаш», що є правонаступником ВАТ «Рахнянське СП «Агромаш» (а.с.29), є власником житлового будинку під [ADDRESS]. Зазначений факт в судовому засіданні підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.05.2007 року, без номера, виданим Рахнівсько-Лісовою сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету Рахнівсько-Лісової сільської ради за №10 від 21.02.2007 року (а.с.5), та витягом КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.05.2007 року за №14705776 (а.с.7). Інвентарна справа на будинок видана КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» на ім'я позивача у травні 2007 року (а.с.8-11). Із інвентарної справи вбачається, що житловий будинок складається із трьох квартир та підвалу. Квартира №1 має площу 41,76 кв.м., квартира №2 - 19,75 кв.м., квартира №3 - 54,08 кв.м. (а.с.8-11). Крім того, судом встановлено, що відповідачкою не оспорюється факт наявності в позивача права власності на будинок під [ADDRESS] в цілому, та на квартиру №2, що знаходиться у вказаному будинку, зокрема. Також, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] проживає у квартирі №2 вказаного будинку і зареєстрована в ній одна, що підтверджується довідкою Рахнівсько-Лісової сільської ради від 23.06.2014 року за № 207 (а.с.30), записами в погосподарській книзі Рахнівсько-Лісової сільської ради за №23 за 2011-2015 роки (а.с.64). З паспорта відповідачки вбачається, що реєстрацію місця її проживання - с. Рахни-Лісові, здійснено у 1990 році, при цьому адреса (номер будинку та квартира), не зазначені (а.с.52-53). З погосподарських книг Рахнівсько-Лісової сільської ради за 1991-1995 роки, 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки вбачається, що відповідачка [PERSON] 8.01.1993 року була зареєстрована у [ADDRESS] (а.с.60-63). Як вбачається із пояснень у судовому засіданні представника Рахнівсько-Лісової сільської ради Свиридової О.Г. та відповідачки [PERSON], остання з 1993 року проживала не у будинку за [ADDRESS], а в квартирі [ADDRESS], при цьому, при веденні погосподарських книг допущено помилку при зазначенні номера будинку, яка була виправлена у погосподарській книзі за 2011-2015 роки. Спростування вказаних доводів представника третьої особи та відповідачки представниками позивача не наведено. Заведення погосподарського номера на ім'я відповідачки здійснено Рахнівсько-Лісовою сільською радою відповідно до вимог Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР за №69 від 25.05.1990 року, пунктами 6, 9 яких встановлено, що сільські ради один раз в п'ять років провадять закладку погосподарських книг станом на 1 січня шляхом суцільного обходу дворів та опитування населення, а особові рахунки господарств відкриваються на всіх постійно проживаючих на території сільської ради осіб, записи в особових рахунках здійснюються безпосередньо в господарствах. Таким чином, при подвірному обході і встановленні факту зайняття відповідачкою квартири у будинку [ADDRESS], відповідальним працівником третьої особи здійснено запис про реєстрацію місця проживання [PERSON] При цьому, в погосподарських книгах Рахнівсько-Лісової сільської ради, оглянутих в судовому засіданні, не встановлено записів сільської ради про те, що відповідачці на праві власності чи з інших підстав належить житло, не зазначені документи, які б підтверджували її право на зайняття спірної квартири, на проживання у ній, чи про набуття права власності на житлову площу. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] 08.01.1993 року зайняла квартиру [ADDRESS], і належить позивачу, проживає у спірній квартирі по теперішній час. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували її право на зайняття спірної квартири, належної позивачу, право на проживання в ній, чи документів про право власності на квартиру [ADDRESS], що належить позивачу ПрАТ «РСП «Агромаш», відповідачка [PERSON] не має та суду не представила. Встановлений факт в судовому засіданні визнаний як представниками позивача, так і відповідачкою і представником третьої особи. З цих підстав суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, ствердження відповідачки [PERSON] про те, що вона законно вселилася і законно більше двадцяти років займає спірну квартиру, яка є її єдиним житлом, добросовісно несе витрати на утримання квартири та здійснює оплату квартирної плати, оскільки зазначені ствердження не підтверджуються належними та допустимими доказами. Той факт, що відповідачка здійснювала оплату квартирної плати за час проживання у спірній квартирі, зокрема, у 1998 році, у 1999 році, у 2005 році, у 2008 році, у 2009 році, у 2010 році, у 2011 році, що вбачається із одинадцяти квитанцій, представлених відповідачкою (а.с.56-59), не підтверджує її права на зайняття квартири та законності проживання у ній. [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів того, що власником житла ставилися до неї вимоги про оплату квартирної плати та визначалася сума квартирної плати, а також того, що суми квартирної плати, які вносилися нею не систематично, відповідають розміру плати, встановленої саме за зайняте нею житлове приміщення. Розмір квартирної плати відповідачка визначила самостійно, пояснивши в судовому засіданні, що сплачувала суму коштів за користування житлом позивача в порівнянні з іншими квартиронаймачами сусіднього будинку, також належного позивачу. Таким чином, розмір квартплати, визначений відповідачкою, не відповідає дійсному розміру, встановленому для житла, яке займає [PERSON] Зазначене ствердження, крім цього, спростовується тим, що позивачем взагалі у позовній заяві не пред'явлено вимог про відшкодування матеріальної шкоди, в тому числі квартирної плати, за проживання відповідачки у житловому приміщенні, належному позивачу на підставі свідоцтва про право власності. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] без будь-яких правових підстав зайняла квартиру [ADDRESS], що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності, та продовжує безоплатно проживати в ній до теперішнього часу. Виселитися з квартири, яка їй не належить, в добровільному порядку відповідачка [PERSON] не бажає, посилаючись на те, що нею понесено значні витрати на утримання житла, що належить позивачу, зокрема, проведено ремонт, переобладнано стелю. Доказів проведення ремонтних робіт та робіт по переобладнанню стелі квартири відповідачкою суду не представлено. Дозволу позивача на проведення відповідачкою ремонтних робіт у квартирі та робіт по переобладнанню стелі [PERSON] суду також не представлено. Позивач не може на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тобто квартирою [ADDRESS], оскільки відповідачка [PERSON] не бажає з неї виселитися. Таким чином, судом встановлено, що відповідачкою, яка не бажає добровільно виселитися з спірної квартири, чиняться перешкоди позивачу у здійсненні його прав власника, які полягають у праві користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Позивачем вживалися заходи щодо врегулювання спору із відповідачкою в досудовому порядку, зокрема, 01.11.2013 року надіслано пропозицію про укладення строкового договору оренди житлового приміщення (а.с.12); 10.11.2013 року надіслано повідомлення про необхідність звільнення займаної відповідачкою квартири (а.с.13); 03.04.2014 року надіслано повторну пропозицію про укладення строкового договору оренди квартири або виселення із неї в добровільному порядку (а.с.14). Означені пропозиції та повідомлення отримані відповідачкою, що не заперечувалося нею у судовому засіданні та підтверджується зворотними повідомленнями про вручення відповідачці рекомендованих поштових відправлень (а.с.15). Проте, пропозиції та повідомлення позивача залишені відповідачкою без реагування. Натомість, [PERSON] поставила позивачу зустрічну вимогу про продаж їй квартири, яку займає, за 5000 грн., визначивши цю суму на власний розсуд. Крім того, за клопотанням представників позивача у судовому засіданні 09.07.2014 року було оголошено перерву з метою врегулювання спору у позасудовому порядку. Проте, з пояснень в судовому засіданні представників позивача вбачається, що відповідачка [PERSON] відхилила пропозиції позивача укласти строковий договір оренди займаної нею квартири, чи викупити її у позивача, або виселитися у добровільному порядку. Зазначений факт відповідачка не заперечила. Так само, з пояснень в судовому засіданні представника третьої особи вбачається, що сільська рада також вживала заходів до врегулювання спору між сторонами, пропонувала відповідачці надати допомогу у підшукуванні іншого житла та наданні матеріальної допомоги, проте, пропозиції сільської ради відповідачкою відхилено. Зазначений факт відповідачка в судовому засіданні не заперечила. З пояснень відповідачки та представника третьої особи в судовому засіданні вбачається, що відповідачка іншого житла на території Рахнівсько-Лісової сільської ради не має. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини власності, що регулюються Конституцією України, ЦК України, ЖК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ч.1 ст.382 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку (ст. 383 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Главою 29 ЦК України передбачено способи захисту права власності. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.4 ЖК України, до житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства … до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, дає підстави для висновку, що право позивача на користування та розпоряджання власним майном - квартирою [ADDRESS], порушено відповідачкою [PERSON], котра не бажає добровільно виселитися з вказаної квартири будинку, і - підлягає судовому захисту. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами, зокрема: що позивач є власником будинку за [ADDRESS]; що відповідачка проживає у вказаній спірній квартирі; що будь-яких угод цивільно-правового характеру на право проживання сторони у встановлений законом спосіб не укладали; що відповідачка не бажає добровільно виселитися з спірної квартири, внаслідок чого чинить позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на наведені вище обставини, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу ствердження відповідачки про те, що її проживання у вказаній спірній квартирі є правомірним на підставі усного дозволу керівництва позивача про зайняття житла та на підставі понесення витрат на ремонт та переобладнання квартири, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин відповідачкою суду не представлено. Крім того, понесення відповідачкою витрат на переобладнання та ремонт квартири не свідчить про набуття нею права безстрокового найму житла, належного позивачу, чи набуття нею права власності на житлове приміщення позивача, не дивлячись на тривалість проживання у спірній квартирі. Оскільки, відповідно до ч.3 ст.4 ЖК України та з огляду на вимоги ч.8 ст.8 ЦПК України, до встановлених судом правовідносин застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду, та, враховуючи, що судом встановлено, що відповідачка [PERSON] без будь-яких правових підстав зайняла 08.01.1993 року і продовжує займати житлове приміщення, належне позивачу, то, відповідно до вимог ст.116 ЖК України (відноситься до глави 2 «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду»), якою передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, відповідачка [PERSON] підлягає виселенню із займаної нею квартири без надання їй іншого жилого приміщення. Таким чином, позов ПрАТ «Рахнянське СП «Агромаш» підлягає задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року (остаточне - 02.03.2011 року), в пунктах 40, 41, 42, 44 якого зазначено, що «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36, 2004-XI (витяги)). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» ( заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06, п. 47)... Втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (заява № 7205/02, пункти 60- 63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (заява № 28261/06, пункти 21- 23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (заява № 3572/06, пункти 42- 45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., рішення у справі «Беєлер проти Італії» (заява № 33202/96, п. 110)». При вирішенні даного цивільного спору про усунення перешкод у здійсненні прав позивача на користування та розпоряджання своїм майном шляхом виселення відповідачки із зайнятої нею квартири [ADDRESS], суд не вбачає порушення прав відповідачки на житло, оскільки, хоча спірна квартира і є для останньої тимчасовим житлом, проте, [PERSON] зайняла квартиру без наявних правових підстав, проживає у ній до теперішнього часу, не маючи права користування квартирою чи права власності на неї. При цьому, відповідачкою порушується право власності на спірне житло позивача - приватного підприємства, яке полягає у порушенні права користування та розпоряджання власним майном - житловим будинком [ADDRESS] у вказаному будинку зокрема, що є неприпустимим в силу вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому, на думку суду, усунення перешкод у здійсненні прав позивача на користування та розпоряджання своїм майном шляхом виселення відповідачки із спірної квартири відповідає вимогам законності та є необхідним з метою захисту права власності позивача, а відтак, позовні вимоги ПрАТ є співрозмірними із виселенням відповідачки із житла, належного позивачу, враховуючи, що всі пропозиції позивача до відповідачки вирішити спір у добровільному порядку нею залишені без реагування або відхилені. Також, суд вважає, що позивачем при зверненні до суду не порушено строки позовної давності, встановлені ст.257 ЦК України, оскільки порушення прав позивача з боку відповідачки носить тривалий характер і на пропозиції позивача у 2013-2014 роках про врегулювання спору та на повідомлення позивача про необхідність виселення із зайнятої відповідачкою квартири, остання не реагує. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позивач не просить про стягнення судових витрат з відповідачки, а також той факт, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи та громадянкою, віднесеною до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому, відповідно до вимог ст.5 ЗУ «Про судовий збір», підлягає звільненню від сплати судових витрат.

Outcome: approved