Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивач публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON], вимагаючи стягнення кредитної заборгованості в сумі 3055428,11 грн., яка включає: за кредитом 384521,76 грн.; по відсоткам 272532,88 грн.; пеня за останній рік 2398373,47 грн. Позивач зазначив, що 7 лютого 2008 року закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» та фізична особа громадянка України [PERSON] уклали кредитний договір № 490056903; у подальшому назву банку було змінено на публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства». Відповідно до умов вищевказаного договору банк надав позичальнику [PERSON] кредит у сумі 33496,44 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань позичальника, що випливають з кредитного договору, між банком і відповідачем [PERSON] цього ж дня було укладено договір поруки № 490056903-ІІ. Позивач зазначив, що позичальник [PERSON] порушила умови укладеного кредитного договору, допустивши кредитну заборгованість, тому вважає, що має право вимагати дострокового повернення кредиту з поручителя [PERSON]. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, вимагаючи визнати припиненою поруку за договором поруки № 490056903-ІІ від 07 лютого 2008 року, укладеним між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (з 19.08.2009 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та [PERSON], посилаючись на те, що 7 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 490056903, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 33496,44 доларів США, номінальною процентною ставкою 13,50% з датою остаточного повернення кредиту 07.02.2015 року; цільове використання кредиту придбання транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] і ТОВ «Автохаус Київ». Відповідач зазначив, що дійсно 07 лютого 2008 року уклав з ЗАТ «Альфа-Банк» договір поруки № 490056903. Відповідач стверджує, що з 1 вересня 2008 року банк збільшив процентну ставку з 13,50% до 15,50% і не проінформував його про це письмово чи усно як поручителя. Відповідач вказав, що банк порушив пункт 5.4 Договору поруки, збільшив обсяг відповідальності боржника за кредитним договором, на що поручитель не надавав згоди. Крім того, відповідач заявив про закінчення шестимісячного терміну від дня настання строку виконання основного зобовязання до дня предявлення вимоги банком до нього як поручителя. Тому, відповідач вважає поруку припиненою. У судовому засіданні представник відповідача не визнала первісний позов і підтримала зустрічний, посилаючись на вищевикладені обставини. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частини перша та четверта статті 1054 ЦК України) та Законом України «Про захист прав споживачів». Так, частиною першою статті 11 Закону України «Про\~захист\~прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, визначено, що споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. З 16 жовтня 2011 року діє нова редакція статті 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Судом встановлено, що 7 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» і позичальником [PERSON] укладено кредитний договір № 490056903 на суму 33496,44 доларів США з датою остаточного повернення кредиту 07 лютого 2015 року, на придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу, укладеним між позичальником [PERSON] і ТОВ «Автохаус Київ» (а.с. 5-9). Цього ж дня між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» і поручителем [PERSON] було укладено договір поруки № 490056903-ІІ в забезпечення виконання зобовязань позичальника, що випливають з кредитного договору № 490056903 (а.с. 10). У подальшому назву банку було змінено на публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» (а.с. 16-17). Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, позичальник [PERSON] з 07 січня 2009 року порушила умови укладеного кредитного договору, допустивши кредитну заборгованість, яка станом на 15 квітня 2014 року складає: за кредитом 384521,76 грн.; по відсотках 272532,88 грн.; пеня за останній рік 2398373,47 грн (а.с. 19). Аналізуючи зміст укладеного кредитного договору від 07 лютого 2008 року № 490056903, суд дійшов висновку про наявність у даному договорі ознак споживчого кредиту, оскільки кредит надавався з цільовим призначенням на придбання транспортного засобу. При цьому законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. За своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). За змістом частини четвертої стаття 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Порука це строкове зобовязання, і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Пунктом 5.3 Договору поруки № 490056903-ІІ від 07.02.2008 року, який укладено між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» і поручителем відповідачем [PERSON], передбачено, що він набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печаткою Банку і дії до повного виконання зобовязань Боржника за Основним договором (а.с. 10). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Як вбачається з графіка платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є невідємною частиною укладеного кредитного договору (а.с. 8), позичальник зобовязався перед банком сплачувати платежі за цим договором частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, разом з установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою стаття 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, наведені обставини вказують на те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, позичальник [PERSON] порушила умови укладеного кредитного договору з 07 січня 2009 року (а.с. 19). Між тим, позивач предявив позов по поручителя [PERSON] лише 19 травня 2014 року (а.с. 2). Отже, слід визнати припиненою поруку за договором поруки № 490056903-П від 07 лютого 2008 року, укладеного між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» і [PERSON], тому для задоволення первісного позову відсутні законні підстави. Крім того, з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 490056903 від 07.02.2008 року вбачається, що відсоткова ставка за користування кредитом з 07.02.2008 року становила 13,50%, між тим з 01.09.2008 року позичальнику [PERSON] кредитна заборгованість за договором нараховувалась з процентної ставки в 15,50% (а.с. 19). Відповідно до пункту 5.4 Договору поруки № № 490056903-ІІ від 07.02.2008 року, який укладено між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» і поручителем відповідачем [PERSON], у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена договором порука тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення (а.с. 10). Між тим, позивачем не надано належні та допустимі докази про те, що відповідач [PERSON] надавав згоду на збільшення процентної ставки за укладеним кредитним договором. Відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Таким чином, для задоволення зустрічного позову суд вбачає законні підстави. Розподіл судових витрат між сторонами слід провести відповідно до положень статті 88 ЦПК України.

Outcome: approved