Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

представник [PERSON] [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів просить стягнути із Державного бюджету України через Державне казначейство України у Львівській області на користь [PERSON] - 61\~020,82 Доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 03.03.2015р. становить - 1 638 413,85 грн., 3% річних в сумі - 37 783,53 грн., Інфляція - 63 128,38 грн., моральна шкода -100 000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2010 року постановлено стягнути з [PERSON]В, основний борг за договором позики в сумі 60000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 474642 грн., три проценти річних від простроченої суми 1020,82 долари США, що в гривневому еквіваленті становить 8075,41 грн., а всього 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн. З метою забезпечення вищевказаного позову 05.08.2010 року було винесено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. 12.08.2010 року представник позивача подав у [PERSON] ВДВС ЛМУЮ заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали суду про забезпечення позову. 16.08.210р. державним виконавцем Ружицькою О.В. відкрито виконавче провадження з виконання ухвали суду від 05.08.2010р. про накладення арешту на квартиру за №30 в будинку №5а по вул.Кн.Ольги у м.Львові, яка 16.08.2010 року скерована начальнику ЛОДБТІ та ЕО для виконання та відома сторонам. 09.09.2010 року у [PERSON] ВДВС ЛМУЮ поступила відповідь про прийняття постанови до виконання та між тим повідомлено, що [PERSON] не є власником вказаної квартири. 29.10.2010 року державним виконавцем Ружицькою О.В, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, затверджену начальником відділу [PERSON] ВДВС ЛМУЮ із зазначенням про виконання рішення суду та 29.10.2010 року скеровано суду та сторонам виконавчого провадження. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09.07.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28.02.2013 року, задоволено скаргу позивача на дії (бездіяльність) державного виконавця та начальника [PERSON] відділу Державної виконавчої служби, визнано незаконними дії (бездіяльність) державного виконавця Франківського відділу ДВС ЛМУЮ [PERSON]В, щодо виконання вимог ухвали Залізничного районного суду м.Львова від 05.08.2010 року по справі за №2-3172/10 про забезпечення позову. Визнано незаконною бездіяльність начальника [PERSON] відділу Державної виконавчої служби ЛМУЮ [PERSON] за неналежний контроль державного виконавця Ружицької О.В. на час проведення виконавчих дій 16.08.2010 року на підставі ухвали Залізничного районного суду м.Львова від 05.08.2010 року, які призвели до відчуження квартири, яка знаходилась під арештом. Зазначив, що рішенням Франківського районного суду м.Львова визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 19.08.2010 року між [PERSON] та [PERSON], а також договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 03.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] Однак рішенням апеляційного суду Львівської області від 11.08.2014 року рішення Франківського районного суду м.Львова було скасоване та в задоволенні позову [PERSON] про визнання вищевказаних договорів недійсними відмовлено. Таким чином, незаконним діями(бездіяльність) державного виконавця Франківського відділу ДВС ЛМУЮ [PERSON] позивачу нанесено збитки в розмірі 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн., оскільки державним виконавцем Ружицькою О.В. було порушено вимоги ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», п.2.5 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року за №31/5 «Про внесення змін та доповнень до нормативно-правових актів Міністерства та про затвердження Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна», так як не виконано обов'язку про внесення постанови про забезпечення позову від 05.08.2010 року до реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, оскільки відомості про накладені (зняті) заборони та арешти на об'єкти нерухомого майна вносяться до реєстру у день їх надходження, що призвело до відчуження 19.08.2010 р. [PERSON] квартири за №30 по вул. Кн.Ольги, 5а у м.Львові та унеможливило виконання рішення суду про стягнення з останньої на користь позивача грошових коштів. За наведених обставин та з врахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 1638413,85 грн., що в доларовому еквіваленті по курсу НБ України станом на 03.03.2015р. становить 61020,82 доларів США матеріальної шкоди, 3% річних в сумі 37783,53 грн., 63128,38 грн. інфляційних втрат, а також 100000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні, викладеним у позовній заяві. Додатково пояснив, що оскільки рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь позивача основного боргу за договором позики в сумі 60000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 474642 грн., три проценти річних від простроченої суми 1020,82 долари США, що в гривневому еквіваленті становить 8075,41 грн., а всього 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн. на даний час залишається невиконаним у зв'язку з бездіяльністю державного виконавця Франківського ВДВС ЛМУЮ, яка призвела до відчуження арештованого майна квартири [ADDRESS], середня вартість схожої квартири згідно з довідкою ПП «Експертоцінка» станом на 12.10.2015 року складає 69604 долари США, що еквівалентно 1349748 грн., тобто у разі своєчасного накладення арешту на вказане, в ухвалі суду про забезпечення позову, майно, та подальше звернення стягнення на таке, рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь позивача грошових коштів було б повністю виконане. Прокурор прокуратури Личаківського району м.Львова [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в судовому засіданні проти позову заперечив. В останні судові засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив. Представник відповідача ГУ ДКС України у Львівській області та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях (а.с.66-67). Вважає, що сума, зазначена у виконавчих листах про стягнення з [PERSON], та яка на даний час не стягнена з останньої через неправомірні дії або бездіяльність державного виконавця, не можуть бути визнані майновою шкодою в розумінні ст.22 ЦК України, ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» та ст.87 Закону України «Про виконавче провадження». Заявлений розмір шкоди позивачем не обґрунтований, зазначена сума за рішенням суду підлягає стягненню з боржника та виконавчі листи про її стягнення знаходяться на виконанні у [PERSON] відділі ДВС ЛМУЮ, тому не втрачена можливість виконання рішення суду в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження», а сам по собі факт тривалого невиконання рішення суду не може бути підставою для безспірного стягнення на користь позивача збитків у вигляді нестягнутої суми з боржника у виконавчому провадженні. Так як відповідачі не мають грошових зобов'язань перед позивачем, то не можуть і нести відповідальності за їх порушення. Крім цього, на даний час відсутній спеціальний закон, що регулює відносини по відшкодуванню збитків завданих державним виконавцем як це передбачено ст.87 Закону України «Про виконавче провадження» та механізм відшкодування органом державної влади моральної шкоди, оскільки не прийнято закону щодо відшкодування останнім завданої громадянину такої шкоди. Більше того, позивачем не подано доказів завдання йому моральної шкоди та відповідний розрахунок такої. Враховуючи наведене просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] управління юстиції у Львівській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, прокурора, представників відповідачів [PERSON] відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Львівській області та третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2010 року (а.с.14-15), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27.10.2011 року (а.с.17), частково задоволено позов [PERSON] та стягнено з [PERSON] основний борг за договором позики в сумі 60000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 474642 грн., три проценти річних від простроченої суми 1020,82 долари США, що в гривневому еквіваленті становить 8075,41 грн., а всього 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09.07.2012 року (а.с.12-13), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28.02.2013 року (а.с.6-7), задоволено скаргу позивача на дії (бездіяльність) державного виконавця та начальника [PERSON] відділу Державної виконавчої служби, визнано незаконними дії (бездіяльність) державного виконавця Франківського відділу ДВС ЛМУЮ [PERSON] щодо виконання ухвали Залізничного районного суду м.Львова від 05.08.2010 року по справі за №2-3172/10 про забезпечення позову; визнано незаконною бездіяльність начальника [PERSON] відділу Державної виконавчої служби ЛМУЮ [PERSON] за неналежний контроль державного виконавця Ружицької О.В. на час проведення виконавчих дій 16.08.2010 року на підставі ухвали Залізничного районного суду м.Львова від 05.08.2010 року, які призвели до відчуження квартири, яка знаходилась під арештом. При цьому, судами встановлено, що з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики 05.08.2010 року Залізничним районним судом м. Львова було винесено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. 12.08.2010 року у [PERSON] ВДВС ЛМУЮ поступила заява від представника стягувача про відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали про забезпечення позову від 05.08.2010р., на якій міститься резолюція начальника [PERSON] ВДВС ЛМУЮ «до негайного виконання». 16.08.2010 р. державним виконавцем Ружицькою О.В. відкрито виконавче провадження з виконання ухвали суду від 05.08.2010 р. про накладення арешту на вказану вище квартиру та пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження накладено арешт на квартиру, що належить боржнику [PERSON] Зазначена вище постанова 16.08.2010 р. скерована начальнику ЛОДБТІ та ЕО для виконання та до відома сторонам, супровідний лист підписано начальником ВДВС ЛМУЮ [PERSON] 09.09.2010 року у [PERSON] ВДВС ЛМУЮ поступила відповідь від директора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про прийняття постанови до виконання та повідомлено, що на даний час [PERSON] не є власником даної квартири. 29.10.2010 р. державним виконавцем Ружицькою О.В. винесену постанову про закінчення виконавчого провадження, затверджену начальником відділу [PERSON] ВДВС ЛМУЮ із зазначенням про виконання рішення суду та 29.10.2010 р. скеровано суду та сторонам виконавчого провадження, супровідний лист підписано начальником ВДВС ЛМУЮ [PERSON] Державним виконавцем Ружицькою О.В. порушено чинні на час здійснення виконавчого провадження норми законодавства та Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, а також функціональні обов'язки, визначені посадовою інструкцією, що призвело до не виконання державним виконавцем обов'язку про внесення постанови до реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, оскільки відомості про накладення (зняття) заборони та арешти на об'єкти нерухомого майна вносяться до реєстру у день їх надходження, що унеможливило виконання рішення суду, чим було заподіяно матеріальні збитки стягувачу. Крім цього, начальник відділу [PERSON] ВДВС ЛМУЮ [PERSON] в порушення вимог ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», п. 4.2. Наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2007 р. № 83/5 про затвердження Положення про районний, районний у місті, міський (міста обласного значення), міськрайонний відділ ДВС, п. 2.3, 2.4 Посадової інструкції начальника районного відділу державної виконавчої служби у Львівській області, не проконтролював своєчасність, правильність і повноту виконання рішення суду державним виконавцем Ружицькою О.В., яка безпосередньо йому підпорядкована, не організував її роботи, не здійснив керівництва, своєчасно не вжив заходів щодо усунення виявлених недоліків у роботі, тому повинен нести персональну відповідальність за виконання покладених на відділ завдань, оскільки це унеможливило виконання рішення суду, чим було заподіяно матеріальних збитків стягувачу. Відповідно до ч.2 ст.87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Враховуючи вищенаведене, оскільки Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09.07.2012 року та ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28.02.2013 року встановлена та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню та обставина, що неправомірні дій (бездіяльність) державного виконавця призвели до унеможливлення виконання рішення суду, чим було заподіяно матеріальні збитки [PERSON], суд приходить до висновку, що позивачем підставно заявлено вимогу про відшкодування такої. При цьому, судом враховані Розяснення Верховного Суду України, надані у п.21 Постанови Пленуму від 26 грудня 2003 року N 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», з яких вбачається, що при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. А також враховано Рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою), де зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи морально), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. При цьому, судом не беруться до уваги заперечення представника відповідача ГУ ДКС України у Львівській області та третьої особи, як підставу для відмови в задоволенні позову, щодо відсутності спеціального закону, що регулює відносини по відшкодуванню збитків завданих державним виконавцем, оскільки у разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодуванням шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (статті 1174, 1166, 1167 ЦК). Разом з тим, суд вважає слушними заперечення представника відповідача ГУ ДКС України у Львівській області та третьої особи, що заявлений розмір шкоди позивачем не обґрунтований. Так, позивач просить стягнути на його користь, зокрема, 1638413,85 грн., що в доларовому еквіваленті по курсу НБ України станом на 03.03.2015р. становить 61020,82 доларів США матеріальної шкоди, 3% річних в сумі 37783,53 грн., 63128,38 грн. інфляційних втрат. Однак, як вбачається з матеріалів справи, вищевказані грошові кошти стягнено з [PERSON] на користь позивача на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2010 року (а.с.14-15), залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27.10.2011 року (а.с.17) в сумі 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн., на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 11.10.2012 року (а.с.8) в сумі 16795 грн. 25 коп. три проценти річних, на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 19.02.2013 року (а.с.18) в сумі 12093 грн. 62 коп. три проценти річних та 60279 грн. 53 коп. інфляційних втрат, на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26.03.2014 року (а.с.20) в сумі 8894 грн. 66 коп. три проценти річних та 2847 грн. 85 коп. інфляційних втрат. В той же час, судом встановлено, що позивачу завдана шкода неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця Ружицької О.В. та начальника відділу [PERSON] ВДВС ЛМУЮ [PERSON], які полягали у невнесенні до реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна постанови про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] на підставі ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 05.08.2010 року про вжиття заходів забезпечення позову лише у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, за результатами розгляду якої з [PERSON] стягнено всього 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн. Разом з тим, позовні вимоги у справах, за результатами розгляду яких Залізничним районним судом м.Львова ухвалені рішення від 11.10.2012 року, від 19.02.2013 року та від 26.03.2014 року не були забезпечені вищевказаною ухвалою цього суду від 05.08.2010 року, тому невиконання таких не перебуває у причинному зв'язку з неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця, встановлених рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09.07.2012 року та ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28.02.2013 року, а відтак за відсутності інших доказів не може бути розцінене як шкода, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України. Наявність рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь позивача 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн., також не є безумовною підставою для стягнення вказаної суми з Державного бюджету України. Як йшлося вище, позивачу завдана шкода неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця, які полягали у невнесенні до реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна постанови про накладення арешту на квартиру [ADDRESS], що призвело до відчуження вказаного майна, а від так необхідно встановити чи можливим було виконання рішення суду за рахунок коштів, отриманих від реалізації цього майна. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2011 року (а.с.68) [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 360000 грн. Враховуючи вищенаведене, те, що на час видачі позивачу 02.12.2011 року виконавчого листа про стягнення на його користь 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн., вартість квартири [ADDRESS], на яку могло бути звернено стягнення у разі недопущення державним виконавцем неправомірної бездіяльності, становила 360000 грн., суд приходить до висновку, що саме така сума підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування завданої йому матеріальної шкоди. При цьому, суд критично оцінює подану представником позивача довідку про середню вартість житлової 3-х кімнатної квартири у [PERSON] районі м.Львова по вул.Княгині Ольги на рівні 69560 доларів США або 1495276 грн., оскільки така встановлена станом на 12.10.2015 року (а.с.100-101), в той час як рішення Залізничного районного суду м.Львова про стягнення з [PERSON] 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн., набрало законної сили 27.10.2011 року, а виконавчий лист позивачу видано 02.12.2011 року. Що стосується позовних вимог про стягнення на користь позивача 100000 грн. моральної шкоди, то судом не беруться до уваги заперечення представника відповідача ГУ ДКС України у Львівській області та третьої особи про відсутність механізму відшкодування органом державної влади моральної шкоди, оскільки не прийнято закону щодо відшкодування останнім завданої громадянину такої шкоди, оскільки до вказаних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», на які і посилається позивач. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.5 Постанови від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Разом з тим, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, позивач не лише не надав суду жодних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди з вини відповідача, а й не зазначив, в чому така виразилась та що така взагалі йому завдана. За таких обставин, суд бере до уваги заперечення представника відповідача ГУ ДКС України у Львівській області та третьої особи, що позивачем не подано доказів завдання йому моральної шкоди та відповідний розрахунок такої, та вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь позивача 100000 грн. моральної шкоди є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення та на користь останнього з Державного бюджету України слід стягнути 360000 грн. матеріальної шкоди.

Outcome: partial