Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач Харківська міська рада в особі представника за дорученням Безродного О.В. звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Яровинська Кристина Вікторівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мусієнко Олена Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу - Літвінова Яна Миколаївна, [PERSON] , [PERSON] в інтерсах [PERSON] про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішень держаних реєстраторів прав на нерухоме майно. В обгрунтування позову зазначено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року № 1482, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яровинською К.В. спірну квартиру придбав [PERSON] , про що було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 2257950 від 27.08.2013 року. За змістом договору купівлі-продажу [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 09.01.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Алексеєвою Н.І., нотаріусом міста Мурманська, Мурманської області, Російської Федерації, продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Так, відповідно до рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10.04.2017 року по справі № 646/11144/15-ц позов Харківської міської ради до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року № 1482 задоволено в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду міста Харкова від 11.07.2017 року по вказаній справі, рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10.04.2017 року залишено без змін. Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.09.2013 року № 2192, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М., спірну квартиру придбав [PERSON] , про що було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 2381819 від 05.09.2013 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 16.10.2013 року № 2089, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І., спірну квартиру придбала [PERSON] , про що було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2901895 від 16.10.2013 року. Наявність підстав для визнання судом недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.08.2013 року № 1482, укладеного між [PERSON] , вказує також на підставність визнання недійсними в судовому порядку спірних договорів купівлі-продажу квартири: № 2192 від 05.09.2013 року, та № 2089 від 16.10.2013 року. Незаконність набуття права власності [PERSON] підтверджується ще описовою частиною рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10.04.2017 року по справі № 646/11144/15-ц. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.01.2018 року № 112067191 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 04.11.1993 року № 17-9-1282, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, про що було внесено запис про право власності № 2257141 від 27.08.2013 року. Відповідно до витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 17.10.2013 № 00012901205, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [PERSON] померла [INFO] , про що складено актовий запис про смерть № 1666 від 21.12.2011. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 05.02.2018 року № 61, наданої дільницею № 58 КП «Жилкомсервіс», в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] з 23.07.1969 року по 08.11.2011 рік, яка знята з реєстрації у зв`язку зі смертю. З поквартирної картки (форма Б) вбачається, що у квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані з 22.10.2013 (тобто вже після смерті [PERSON] ) [PERSON] , [INFO] та - [PERSON] , [INFO] . Спірна квартира вибула з володіння власника на підставі договору купівлі- продажу квартири від 27.08.2013 року № 1482, який був визнаний недійсним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10.04.2017 року.Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] унеможливлює Харківську міську раду, у разі задоволення судом вимоги щодо визнання вказаної квартири відумерлою спадщиною, вільно володіти, користуватись та розпоряджатись нею та зумовлює необхідність витребування вказаної квартири з чужого незаконного володіння в судовому порядку. Ухвалою судді Теслікової І.І. від 19.11.2018 провадження у справі відкртио та призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. 10.04.2019 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, справа надійшла у провадження судді Шелест І.М., у зв язку з закінченням шестимісячного строку відрядження судді Гребенюка В.В. Ухвалою суду від 22.04.2019 прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 03.03.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому вона проти позову заперечую з наступних підстав. Задовольняючи позов про визнання недійсним договору договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року № 1482, суд виходив з того, що на час посвідчення приватним нотаріусом договору, за яким мав відбутися перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] , не було дотримано вимог, передбачених ст.203 ЦК України, оскільки власник предмету договору-спірної квартири [PERSON] та особа, яка діяла від її імені- [PERSON] у зв`язку зі смертю втратили цивільну правоздатність та дієздатність. Як вбачається зі змісту позовнох заяви, позивач не заперечує проти добросовісності набуття спірної квартири [PERSON] ) за відплатним договором, а також те, що на час укладення договору купівлі-продажу, який був визнаний в судовому порядку недійсним, Харківська міська рада не була власником спірної квартири. А тому, спірна квартира не вибула із володіння позивача, як власника майна поза його волею. 19.03.2020 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд. Третя особа у справі-Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Яровинська К.В. подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відстуності. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О. І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу - Літвінова Я. М., в інтересах [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не прибули, про про день та час слухання справи повідомлялися. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, підтримав обставини, викладені у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності від 04.11.1993 року № 17-9-1282, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, власником квартири [ADDRESS] загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м, була [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 17.10.2013 № 00012901205, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [PERSON] померла [INFO] , про що складено актовий запис про смерть № 1666 від 21.12.2011. 27.08.2013 року на підставі договору купівлі-продажу № 1482, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яровинською К.В. спірну квартиру придбав [PERSON] , про що було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2257950 від 27.08.2013 року. За змістом договору купівлі-продажу [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 09.01.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Алексеєвою Н.І., нотаріусом міста Мурманська, Мурманської області, Російської Федерації, продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] Відповідно до рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 10.04.2017 по справі № 646/11144/15-ц позов Харківської міської ради до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року № 1482 задоволено в повному обсязі.Ухвалою Апеляційного суду міста Харкова від 11.07.2017 року по вказаній справі, рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10.04.2017 року залишено без змін. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №8990170 від 05.09.2013 року, власником квартири [ADDRESS] став [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2013 року № 2192, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 10972690 від 05.09.2013 року, власником квартири [ADDRESS] стала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2013 року № 2089, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. Відповідно до рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова № 646/4652/14-ц від 14.07.2014, позов Харківської міської ради до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності, витребування майна залишено без задоволення. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] не є власником зазначеної квартири та не є спадкоємцем після смерті [PERSON] Зазначене рішення набрало законної сили. Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 18.10.2018, виданим Виконавчим комітетом Південноміської ради Харківського району Харківської області, [PERSON] , [INFO] зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що 18.10.2018 складено відповідний актовий запис №21. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . Відповідно до довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 546666287 від 04.01.2019, інформація за спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , відсутня. Згідно з частиною першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права. Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні. Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним. У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі). Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим. Таким чином, з метою дотримання прав добросовісного набувача [PERSON] ), суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири № 2192 від 05.09.2013,посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. та № 2089 від 16.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. Відповідно до частини 1 статті 1269, частини 1 статті 1279 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом частини 3статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 546666287 від 04.01.2019 вбачається відсутність заведених спадкових справ та виданих свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відсутня. Положеннями статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. За змістом статті 278 ЦПК України суд, встановивши, зокрема, відсутність спадкоєців за заповітом і за законом, або неприйняття спадщини спадкоємцями, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Відповідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першоїстатті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що спірна кваритира [ADDRESS] у власності [PERSON] ), яка є добросовісним набувачем, право власності на спірну квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради не визнавалось, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання відумерлою спадщини та передання спірної квартири до комунальної власності територіальної громади м.Харкова. Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача(стаття 388 ЦК України). Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, «що між власником і .володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні набувача, а також те, що набувач знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження (презумпція добросовісності набувача). А у разі звернення з позовом на підставі частини першої статті 388 ЦК України - довести не тільки своє право власності на майно, а також те, що воно вибуло з його володіння або володіння особи, якій воно було передано у користування, не з їхньої волі іншим шляхом та набувач придбав це майно за відплатним договором і що він не знав і не міг знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати. Як зазначено в позові, позивач посилаючись на приписи частини першої статті 388 ЦК України, не заперечує добросовісність набуття відповідачем спірної квартири за відплатним договором, а також те, що на час укладення договору купівлі-продажу, який був визнаний в судовому порядку недійсним Харківська міська рада не була власником спірної квартири. А отже, спірна квартира не вибула із володіння позивача, як власника майна поза його волею. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової з означеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи: дами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна з загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків зтручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та кетою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v.RUSSIA, №47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Європейський суд з прав людини, в іншій справі, вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр . як спадкоємця Р. , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р. По - друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство, про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р . і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v.RUSSIA, № 31788/06, §72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Таким чином, витребування спірної квартири у відповідача [PERSON] , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Враховуючи наведене, а також те, що позивачем не надано доказів про наявність у нього правових підстав для звернення до позивача з вимогою про витребування спірної квартири, суд вважає, що в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити. Що стосується вимоги про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу приватного нотаріального округу-Яровинської К.В., № 5327735 від 27.08.2013 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продожу №2482 від 27.08.2013, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Таким чином, рішення суду від 10.04.2017 у справі 646/11144/15-ц про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.08.2013, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності., є підставою для проведення державної реєстрації припинення речових прав. Тому суд вважає, що в задоволенні вимоги про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно слід відмовити. Вимоги щодо скасування рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу №2192 від 05.09.2013 та про реєстрацію права власності за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу №2089 від 16.10.2013, є похідним від вимог позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, на підставі яких здійснювалася реєстрація права власності. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні цих вимог, то у задоволенні вимог про скасування рішень про державну реєстрацію також відмовляє.

Outcome: dismissed