Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Позичав звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Артемівська, буд. 10. В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначає, що на початку 2011 року [PERSON] запропонувала позивачу свої послуги по забезпеченню доглядом і харчуванням позивача, утриманням домоволодіння позивача в належному стані, а в заміну запропонувала відписати належний позивачу будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: вул. Артемівська, буд. 10, м. Мерефа, Харківського району Харківської області. Сторони 21 січня 2011 року уклали, завіривши у приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області, договір, текст, якого позивач не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обовязки, про які було домовлено. Позивач в позовній заяві зазначає, що за 2011-2012 роки відповідач сумлінно виконувала свої обовязки, проте, на початку 2013 року припинила здійснювати догляд і забезпечення харчуванням. Тоді, позивач звернулась до онука [PERSON], який погодився здійснювати догляд та забезпечувати харчування позивача, але за умови укладення договору довічного утримання. В ході отримання документів на будинок з БТІ позивач і дізналась, що фактично між нею та відповідачем будо укладено договір дарування, чого позивач не бажала. У звязку з чим, позивач і звертається до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування з посиланням на положення ч. 2 ст. 235 ЦК України. В судовому засідання представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, з посиланням на обставини викладені в матеріалах справи та показання свідків, а також просив суд звернути увагу на похилий вік позивача. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, обґрунтовуючи тим, що під час підписання умов договору позивачу було розяснено всі умови укладеного договору, в тому числі нотаріусом, а тому вона усвідомлювала всі наслідки, які передбачені спірною угодою. Суд, вислухавши пояснення та доводи осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, показання свідків, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню у звязку з наступним. Як вбачається із матеріалів справи, 21 січня 2011 року [PERSON] уклала договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Артемівська, буд.10, на користь [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], та зареєстровано у реєстрі за №151 (а.с. 3). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Аналізуючи пояснення позивача та показання свідків отримані в ході судового розгляду, суд зазначає, що їх пояснення з приводу обставин справи мають суттєві протиріччя, а саме, позивач повідомляє, що жодних договорів вона ні з ким не укладала, до нотаріуса не їздила, і при цьому в позові вказує, що перебуваючи у нотаріуса мала намір укласти договір довічного утримання і текст угоди не читала, вважаючи, що там передбачено все раніше обумовлене із відповідачем. Відтак, доводи позивача викладені в позовній заяві та її пояснення в залі суду з приводу обставин справи мають різні, передбачені різними статтями ЦК України, підстави визнання правочину недійсним. Повністю ж спростовуються пояснення та доводи позивача щодо обставин укладення договору дарування поясненнями в судовому засіданні свідка - приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], який був допитаний з додержанням вимог ст. 8 Закону України «Про нотаріат», та пояснив наступне. Під час підписання спірного договору дарування він виконав всі передбачені законодавством обовязки нотаріуса, а саме, розяснив позивачу про безумовність та безоплатність договору дарування, який бажає укласти [PERSON], про втрату будь-якого права на житловий будинок внаслідок безоплатної передачі належного їй будинку. Позивач в ході укладення правочину, все чула та розуміла, будь-яких сумнівів у добровільності її волевиявлення у нотаріуса не виникло. Ні позивачем, ні представником позивача до суду не надано достатніх та безперечних доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, в тому числі, судом не встановлено з пояснень свідків, що укладений договір дарування є недійсним з підстав визначених законом. Окрім того, суд звертає увагу, на протиріччя між поясненнями позивача та доводами викладеними у тексті позовної заяви. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що підстав для визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Артемівська, буд.10, укладеного і посвідченого у відповідності до норм чинного законодавства не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed