Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позовна заява мотивована тим, що з 11.03.1994 року позивачка [PERSON] перебуває з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. За час проживання однією сім`єю позивач та відповідач мали спільний бюджет, вели спільне господарство в результаті чого були придбані будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , а також: гарнітур кімнатний, гарнітур спальний, диван і два крісла, ліжко дерев`яне, килим 4 шт., килимове покриття 4 шт., телевізор марки «Thomson», диван 2 шт., стіл-тумбочка, холодильник марки «Днепр», стіл кухонний, газова плита, гарнітур кухонний. Оскільки позивачка має намір переїхати із вказаного домоволодіння, а відповідач відмовляється розділити спільне майно, просить суд визнати його об`єктом права спільної сумісної власності та провести його поділ. В судове засідання позивачка та представник позивачки не з`явилися. Представник позивачки у судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечив щодо винесення заочного рішення. Відповідач тричі не з`являвся у підготовчі судові засідання, в судове засідання також не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд постановив розглянути справу за відсутності відповідач у порядку заочного розгляду. Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з таких підстав. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. З матеріалів цивільної справи вбачається, що сторони з 11 березня 1994 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12.03.1994 року). В період перебування сторін у справі в зареєстрованому шлюбі було набуте право власності на будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 03.07.2003 року). Власником будинку зазначений [PERSON] , підстава набуття майна у власність: рішення виконкому Любимівської сільської ради № 35 від 28.05.2003 року. Ринкова вартість вказаного об`єкта нерухомості, згідно висновку ТОВ «Центр оцінки майна» від 02.10.2020 року, складає 135872,00 грн. Згідно довідки виконавчого комітету Любимівської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області від 24.11.2020 року № 1078 [PERSON] дійсно зареєстрована і проживає по [ADDRESS] , погосподарська книга № 3, особовий рахунок [NUMBER] . З виписок погосподарських книг, наданих виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області Маценко Л.П. з 1995 року по 2020 рік зареєстрована по [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У свою чергу приписами ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, ч.1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: partial