Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги наступним.21.07.2008 р. між позивачем та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2706/0708/71/452. За умовами договору банк надає позичальнику кредитні кошти у розмірі 199 000,00 доларів США, а позичальник зобов»язується прийняти кошти, належним чином використовувати і повернути банку та сплатити за користування кредитом плату у розмірі процентної ставки - 14% річних. Термін погашення кредиту до 21.07.2008 р. На забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між сторонами 21.07.2008 р. укладено договір іпотеки № 2706/0708/71-452-Z-І, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. 24.10.2017 р. позивач отримав від ПАТ «Альфа-Банк» вимогу про досудове врегулювання спору за кредитним договором № 2706/0708/71/452 та за договором іпотеки № 2706/0708/71-452-Z-І. На підтвердження відступлення права вимоги було надано копію нотаріально посвідченої виписки з договору купівлі - продажу прав вимоги від 25.05.2012 р. укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договором, в подальшому ПАТ «Дельта Банк» було відступлено право вимоги до позивача за кредитним договором до відповідача - договір купівлі - продажу вимоги від 15.06.2012 р. На момент укладення договорів про відступлення права вимоги було чинним розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 р. № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», згідно до п. 1.2 якого до фінансової послуги факторингу було віднесено операції з фінансовими активами набуття відступлення права грошової вимоги, втому числі право вимоги, яке виникне в майбутньому. До боржників - суб»єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Наявність обмеження щодо відступлення права вимоги (факторингу) до фізичної особи - боржника, яка не є суб»єктом господарювання, є підставою для визнання договору купівлі - продажу права вимоги (факторингу) від 25.05.2012 року, а також договору купівлі - продажу права вимоги від 15.06.2012 року недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України. Укладаючи з ВАТ «Сведбанк» договори позивач діяв як фізична особа, а не як суб»єкт господарювання, а отже договори купівлі - продажу укладались з порушенням положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За таких обставин представник позивача просить суд визнати недійсним договір купівлі - продажу прав вимог25.05.2012 р. (факторингу), укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» в частині передачі прав вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 2706/0708/71/452 від 21.07.2008 р.; визнати недійсним договір купівлі - продажу прав вимоги (факторингу), укладений 15.06.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа- Банк» в частині передачі прав вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 2706/0708/71/452 від 21.07.2008 р. та покласти на відповідачів судові витрати. 25.05.2018 р. у зв»язку із набранням чинності ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) в судовому засіданні вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника ПАТ «Альфа-Банк» надійшов відзив де зазначено наступне. ПАТ «Альфа-Банк» заперечує щодо задоволення вимог у зв»язку із їх необґрунтованістю і безпідставністю. Відступлення права вимоги, яке відбулось між банками, є договором цесії, а не договором факторингу, оскільки жодна із сторін договору не передала другій грошові кошти у розпорядження за плату. Відступлення прав вимоги яке відбулося, є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбулось на підставі укладеного правочину, яким передано право щодо вимоги боргового зобов»язання. Таким чином, до правовідносин банків відповідачів не застосовується законодавство що регулює факторинг. Представники ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк» про розгляд даної цивільної справи повідомлялись належним чином, проте, не скористались правом передбаченим чинним процесуальним законодавством України та не направили в адресу суду заяву по суті справи. У відповідь на відзив представник [PERSON] зазначив, що твердження відповідача щодо того, що спірні договори є договорами цесії спростовуються матеріалами справи, оскільки покупець зобов»язуються купити права вимоги, а продавець передати ці права, тобто за винагороду. Таким чином договори є договорами факторингу. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав заявлені вимоги,просив задовольнити. Представник ПАТ «Альфа-Банк» заперечував щодо задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Представники ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та [PERSON] 21.07.2008 р. було укладено кредитний договір № 2706/0708/71/452 за умовами якого банком було надано позивачу грошові кошти у розмірі 199 000,00 доларів США строком до 21.07.2028 р. та сплатою відсотків за користування у розмірі 11,4% річних. З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] 21.07.2008 р., було укладено іпотечний договір № 2706/0708/71-452- Z-І, за умовами якого позивач передав у іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. В подальшому, як свідчать матеріали справи,25.05.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Сведбанк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» погодився купити права вимоги, прийняти їх та сплатити загальну купівельну ціну. Згідно додатку до зазначеного договору ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором № 2706/0708/71/452 від 21.07.2008 р. Крім того, 15.06.2012 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір купівлі - продажу права вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» погодився продати (відступити) право вимоги та передати їх ПАТ «Альфа Банк», а ПАТ «Альфа Банк» погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Як свідчить долучена до матеріалів справи копія акту приймання - передачі прав вимоги було відступлено і право вимоги за кредитним договором укладеним між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 21.07.2008 р. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач вважає, що обидва договори купівлі - продажу прав вимоги є договорами факторингу, а отже виходячи з обмежень встановлених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» та з огляду на положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є підстави для визнання договорів недійсними. За положеннями 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, відповідно до ст. 1079 ЦК України. Відповідно вимог до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ж до положень ст. 1081 ЦК України, грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. За правилами ст. ст.512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Однією з відмінних ознак факторингу від інших правочинів з відступлення права вимоги, є передача грошових коштів в розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Проте, слід зазначити, що виходячи зі змісту оспорюваних договорів, останні не є договорами факторингу, зважаючи на те, що жодна із сторін не передавала іншій стороні в розпорядження грошові кошти за плату та по суті відбулась купівлі - продаж вимоги боргових зобов»язань. Зобов»язанням же, відповідно до ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. При цьому відповідними положеннями ЦК України не встановлено обмежень щодо зміни кредитора шляхом відступлення права вимоги до боржника - фізичної особи. Зважаючи на викладене, суд погоджується з твердженнями представника ПАТ «Альфа-Банк», що до правовідносин, які виникли між сторонами не можуть застосовуватись норми матеріального права, які регулюють відносини факторингу. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так, виходячи з вищенаведеного, суд не може покласти в основу рішення доводи представника позивача щодо порушення відповідачами обмежень встановлених щодо відступлення права вимоги до боржника - фізичної особи та укладання таких угод виключно з суб»єктами господарювання. За таких обставин підстави для задоволення вимог [PERSON] відсутні. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed