Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін (ч.1, ч.4 ст.202 ЦК України). Приписами ст.626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 17.04.2012 між [PERSON] (позикодавець) та ТОВ «КЗСМ», в особі генерального директора [PERSON] , якій діяв на підставі Статуту у редакції від 25.02.2011, (позичальник), укладено договір позики грошових коштів (безпроцентної цільової), який посвідчено приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Задорожним Д.В. за реєстровим № 1053. Відповідно до п.3.3 Договору позики розмір позики - 800 000 грн. 00 коп. 11.08.2012 між ТОВ «КЗСМ», в особі генерального директора [PERSON] , якій діяв на підставі Статуту у редакції від 25.02.2011, та [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу частки нежитлового приміщення (надалі - Договір). Договір посвідчено приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Задорожним Д.В. за реєстровим №2157. Договір зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за №5146710. Відповідно до п.1.1 Договору ТОВ «КЗСМ» (продавець) зобов`язався передати майно у власність [PERSON] (покупець), а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Відповідно до п.1.2. Договору предметом договору є 51/100 частки експериментально-лабораторного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. п. 2.1., 2.2. Договору, продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за 800 000 грн. 00 коп., та продавець, підтверджує, що покупцем виконано зобов`язання по оплаті вартості відчужуваного майна, що підтверджується Актом зарахування зустрічних однорідних вимог, який є невід`ємною частиною вказаного договору. Відповідно до акту, ТОВ «КЗСМ» має перед [PERSON] непогашене грошове зобов`язання в сумі 800 000 грн. 00 коп., яке виникло на підставі Договору позики від 17.04.2012, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Задорожним Д.В. за №1053, а [PERSON] має перед ТОВ «КЗСМ» непогашене грошове зобов`язання в сумі 800 000 грн. 00 коп., яке виникло на підставі Договору купівлі-продажу від 11.08.2012. У пункті 4 Акту сторони підтвердили реальність та обсяг взаємних заборгованостей. 06.09.2012 проведена державна реєстрація права власності [PERSON] на 51/100 частки експериментально-лабораторного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2012, що підтверджується витягом про державну реєстрацію №35406630. Реєстраційний номер 12409606. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 3 ст.215 ЦК України) Відповідно до ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. При цьому суд зазначає, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони з представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Главою 17 ЦК України законодавчо врегульовані правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. (ч.3 ст.92 ЦК України) З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 10.08.2012 за №14450928 судом встановлено, що станом на 10.08.2012 ТОВ «КЗСМ» зареєстровано як юридична особа, діє на підставі Статуту, керівником є - [PERSON] , він же є особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені ТОВ «КЗСМ» без довіреності, у тому числі підписувати договори. Статтею 25 Статуту ТОВ «КЗСМ» (в редакції від 25.02.2011, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконавчим органом ТОВ «КЗСМ» є Генеральний директор, який, окрім іншого, має право без довіреності діяти від імені товариства в межах повноважень наданих йому установчими документами товариства, законодавством України та рішеннями зборів учасників. Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «КЗСМ», яке викладене у протоколі №6 від 21.02.2011, на посаду генерального директора ТОВ «КЗСМ» призначено [PERSON] . З наказу ТОВ «КЗСМ» №14-к від 25.02.2011 судом встановлено, що [PERSON] з 25.02.2011 приступив до обов`язків генерального директора ТОВ «КЗСМ». 05 квітня 2012 року на позачергових зборах учасників ТОВ «КЗСМ» учасниками товариства прийнято рішення про продаж 51/100 частки експериментально-лабораторного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . громадянину [PERSON] за ціною 800 000 грн. 00 коп. Укласти договір купівлі-продажу уповноважено генерального директора ТОВ «КЗСМ» - [PERSON] (протокол №2 позачергових зборів учасників ТОВ «КЗСМ» від 05.04.2012). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , укладаючи 11.08.2012 договір купівлі-продажу з [PERSON] , діяв в межах наданих йому повноважень, що також визнали учасники справи. Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Системний аналіз положень спірного договору та протоколу №2 позачергових зборів учасників ТОВ «КЗСМ» від 05.04.2012 свідчить, що воля ТОВ «КЗСМ» на продаж нежитлового приміщення за ціною 800 000 грн. 00 коп. [PERSON] повністю утілена представником (генеральним директором [PERSON]) під час укладення договору купівлі-продажу 11.08.2012. Відповідність волі довірителя діям представника також знайшла своє підтвердження у заяві генерального директора ТОВ «Крампромекспорт» [PERSON] від 11.08.2012, яка засвідчена приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Задорожним Д.В. за реєстровим №2156, у якій останній зазначив, що ТОВ «Крампромекспорт», як співвласник приміщення, відмовляється від права привілейованої купівлі 51/100 частки експериментально-лабораторного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому судом з пункту 7.3 Статуту ТОВ «КЗСМ» беззаперечно встановлено, що ТОВ «Крампромекспорт» станом на 11.08.2012 був учасником ТОВ «КЗСМ» з часткою у статутному капіталі 90%. Таким чином, судом встановлено, що підміни волі довірителя волею та діями представника не було. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи позивача про те, що [PERSON] кошти за договором позики у сумі 800 000 грн. 00 коп. на розрахунковий рахунок ТОВ «КЗСМ» не перерахував, а тому ТОВ «КЗСМ» не мав перед [PERSON] зобов`язань щодо їх повернення є безпідставними, так як відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 17.04.2012 № 41 ТОВ «КЗСМ» підприємство отримало від [PERSON] грошову суму в розмірі 572 000 грн., а 19.04.2012 року [PERSON] на виконання договору позики від 17.04.2012 року на підприємство було передано грошову суму в розмірі 228 000 грн., про що ним було видано квитанцію до прибуткового касового ордеру від 19.04.2012 № 42. Згідно банківської виписки по рахунку ТОВ «КЗСМ» у ПАТ «Енергобанк» № [NUMBER] 18.04.2012 [PERSON] вніс 571 900 грн. 00 коп. на рахунок ТОВ «КЗСМ». Пунктом 3.1 Договору позики встановлено, що метою надання позики є сплата заборгованості ТОВ «КЗСМ», на підставі виконавчих проваджень, щодо стягнення боргу з ТОВ «КЗСМ», та з метою зняття арештів та заборон згідно Витягів з реєстру заборони відчуження нерухомого майна, реєстру іпотек, що утворились на дату укладення Договору позики. З відповіді Краматорського МВ ДВС Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) від 09.04.2020 суд вбачає, що в період з 19.04.2012 по 09.06.2012 у відношенні ТОВ «КЗСМ» були закриті усі виконавчі провадженні у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Також суд зазначає, що учасники справи визнали, що ТОВ «КЗСМ» з позовами до [PERSON] про оспорювання договору позики у відповідності до ст.1051 ЦК України не зверталися. Отже, позивачем не доведено належними та допустими доказами, що проводячи розрахунок за договором купівлі-продажу шляхом зарахування однорідних вимог, [PERSON] та [PERSON] діяли по зловмисній домовленості, а дії [PERSON] не відповідали справжньому волевиявленню ТОВ «КЗСМ», як суб`єкта господарювання, а були спрямовані на задоволення особистих потреб [PERSON] та виведення виробничих потужностей з власності позивача. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає, що перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Оскільки судом встановлено, що прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачами не порушено, то питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть рішення і відповідно, загальний трирічний строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору - застосуванню не підлягає. У зв`язку з відмовою у позові, відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, які вжиті судом в ухвалі від 14.01.2020, а саме - позов забезпечено шляхом заборони [PERSON] здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження 51/100 частки експериментально-лабораторного комплексу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа частки складає - 2013,1 кв.м., підлягають скасуванню. Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Рогожуком С.Л. у судовому засіданні 30.07.2020, до закінчення судових дебатів, зроблена заява про стягнення судових витрат. У зв`язку з чим суд вважає за необхідне встановити адвокату Рогожуку С.Л. строк у п`ять днів після ухвалення рішення суду для подання суду доказів на підтвердження витрат [PERSON] , які він сплатив у зв`язку з розглядом справи. Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання, у відповідності до п.5 ч.7 ст.265 ЦПК України.

Outcome: dismissed