Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Представник [PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики грошових коштів (розписки) від 21.10.2015 року недійсним, мотивуючи тим, що у 2014 році до [PERSON] та до його друга [PERSON] підійшов гр. [PERSON] та запропонував їм заповнити анкету для участі у лотереї Green Card, що проводить уряд США. [PERSON] заповнив анкету, а гр. [PERSON] забрав її собі та повинен був зареєструвати. В квітні 2015 року до [PERSON] зателефонував [PERSON] та повідомив про виграш у лотереї Green Card та зазначив, що йому потрібно підійти у «Центр еміграції», що у м.Івано-Франківську та забрати виграшний номер, що дає можливість проживати у США. Коли [PERSON] прийшов у «Центр еміграції» [PERSON] почав вимагати у нього за видачу виграшного номера грошові кошти в сумі 8 000 дол. США, однак [PERSON] повідомив, що таких грошей у нього немає. Через деякий час до нього зателефонував [PERSON] та намагався примусити [PERSON] сплатити йому 8 000 дол.США та забрати свій виграшний номер. Оскільки [PERSON] мав велике бажання виїхати закордон, він намагався позичити гроші у своїх знайомих та родичів, зокрема він звертався за фінансовою допомогою до свого друга [PERSON] , брата [PERSON] та мами [PERSON] , яким було відомо про обставини справи. Приблизно у кінці квітня [PERSON] незнайшовши відповідної суми коштів, знову прийшов у «Центр еміграції» де [PERSON] , шляхом психологічного впливу змусив [PERSON] написати розписку на невідому йому особу - [PERSON] про те, що останній є кредитором та позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 8 000 дол.США на сімейні потреби. Датою складання розписки було зазначено 21.10.2015 року, що фактично не відповідає дійсній даті її написання. Жодних грошей [PERSON] не отримував та взагалі не знайомий з [PERSON] та ніколи його не бачив. Факт неможливості написання вищевказаної розписки [PERSON] 21.10.2015 року підтверджується тим, що [PERSON] у цей день перебував у м.Києві для оформлення документів в посольстві США. У зв`язку із вищевказаними обставинами [PERSON] подав у Івано-Франківський ВП ГУНП в Івано-Франківській області заяву про вчинення злочину. В зв`язку з чим, просив визнати договір позики грошових коштів (розписки) від 21.10.2015 року недійсним. 20.04.2018 року представником відповідача надано відзив на позов, в якому вказано, що 21.10.2015 року між відповідачем та позивачем було укладено договір позики грошових коштів, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 8 000,00 дол.США для сімейний потреб. Згідно розписки [PERSON] зобов`язувався повернути кошти [PERSON] до 01.08.2016 року, однак свій обов`язок щодо їх повернення не виконав, подавши вказаний позов до суду, нібито до нього було застосовано психічний вплив. Також зазначив, що розписка складена в 2015 році, однак оскаржувати договір позиви вирішив тільки в 2017 році. Просив відмовити у задоволенні позову (а.с.26). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку. 21.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за яким [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти у сумі 8 000 дол. США для сімейних потреб, які зобов`язався повернути у строк до 01.08.2016 року, про що свідчить копія договору позики, в якій [PERSON] зазначив, що розписка написана власноручно без примусу та здоровому глузді (а.с.5). В судовому засіданні представник [PERSON] повідомив, що грошові кошти в сумі 8 000 дол. США [PERSON] ніколи не отримував та зазначив, що розписку про отримання вищевказаних коштів написав під психічним впливом. В зв`язку з чим звернувся до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про кримінальне правопорушення. Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У зв`язку з вище викладеним, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні відносини - позики. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України). Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач вказує, що дана розписка складена під тиском, натомість будь-яких доказів про те, що він писав дану розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій, немає. Вище вказане свідчить, що даний договір-розписка, в силу ст. 204 ЦК України є дійсним. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ч.1 ст.79 ЦПК України). З наданих сторонами доказів, неможливо однозначно встановити дійсні обставини. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності Позивачем не доведено факту укладення договору позики шляхом обману, неотримання грошових коштів, наявності будь-якого впливу зі сторони відповідача, здійсненого з метою укладення договору, тобто позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача при укладенні спірного правочину та не доведено умислу його укладення. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики від 21.10.2015 року, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. ст. 203, 231, 1046-1048 ЦК України,

Outcome: dismissed