Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач у березні 2015 року звернулася до суду з названим позовом , в якому вказувала , що їй на праві власності належить житловий будинок , який знаходиться за адресою : [ADDRESS]. У зазначеному будинку зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON], шлюб з яким розірвано 12.02.2015 року . Позивач просить суд , визнати громадянина [PERSON], таким , що втратив право користування житловим приміщенням , а саме : житловим будинком [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку . Судові витрати покласти на відповідача . В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги у повному обсязі та просила суд позов задоволити, посилаючись при цьому на обставини викладені у позовній заяві. Представники позивача підтримали позицію позивача. Відповідач та представник відповідача вимоги позивача не визнали, посилаючись на ст. ст. 156 ЖК України, вказали на їх безпідставність. Суд , розглянувши матеріали справи , заслухавши пояснення позивача та її представників, відповідача, представника відповідача та дослідивши письмові докази , вважає , що у задоволенні позову слід відмовити . По справі встановлено , що [PERSON] є власником 3/5 житлового будинку, який згідно технічного паспорта, розташований за адресою [ADDRESS] ( а.с.11-13). 2/5 зазначеного будинку належить [PERSON], першому чоловіку позивача. 25 листопада 2008 року сторони : [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб ( а.с.8). 12.02.2015 року рішенням Володарського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано ( а.с.9-10). Наведені вище обставини визнаються кожною стороною та є безспірними. Матеріали справи вказують, що відповідач по справі [PERSON] , зі згоди своєї дружини, починаючи з 10.02.2009 року, був зареєстрований у будинку [ADDRESS] ( а.с.13). Позивач у своїй позовній заяві ставить вимоги про визнання громадянина [PERSON], таким , що втратив право користування житловим приміщенням , а саме: житловим будинком [ADDRESS] та примусового зняття з реєстраційного обліку відповідача, посилаючись на ст. ст.317,319,391 ЦК України. Однак з такою позицією позивача суд не погоджується, виходячи із наступних міркувань. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено , що [PERSON] є власником житлового будинку , а відповідач [PERSON], будучи її колишнім чоловіком, а отже являється колишнім членом сім'ї власника. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки між подружжям у свій час була відсутня інша угода про порядок користування приміщенням, то чоловік , як член сім'ї власника квартири, який проживав разом з нею у житловому будинку , що їй належить, користувався жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР вказує, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має право відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦКУ власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК УРСР. Таких висновків Верховний Суд України дійшов в ухвалі від 31.01.2007 р. у справі № 6-24089св06 та рішенні від 28.05.2008 р. у справі № 6-20552св07. Відповідно колишній чоловік має право користування квартирою як член сім'ї (колишній член сім'ї) власника. Дане право виникло в силу закону (ст. 156, 64 ЖК УРСР) на підставі того, що дружина є власником квартири, а чоловік - членом її сім'ї, який вселився та проживає за згодою власника, що у даному випадку підтверджується фактом реєстрації місця проживання відповідача. З моменту вселення член сім'ї власника має право користування, без необхідності додаткового оформлення таких відносин. Разом з наведеним слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 156, ст. 162 ЖК УРСР власник квартири має право вимагати отримання плати за користування квартирою від колишнього члена своєї сім'ї. Отже, після набуття чоловіком статусу колишнього члена сім'ї, дружина має право вимагати плату за користування квартирою у договірному або судовому порядку. Але лише відсутність угоди про безоплатне користування квартирою не є підставою для припинення права користування квартирою, оскільки така угода регулює лише майновий характер відносин сторін, але не є фактом, з яким пов'язується припинення самого права користування. Наведене узгоджується із правовим висновком ВССУ, викладеним в ухвалі від 25.04.2012 року де зазначено , що у разі припинення сімейних стосунків з власником квартири, колишні члени його сім'ї не втрачають право користування займаним житловим приміщенням. Однак якщо власник квартири не згоден, щоб ці особи продовжували користуватися жилим приміщенням безоплатно, то вони зобов'язані вносити йому плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги відповідно до тих же правил, що й наймач. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач по справі, вносить оплату за комунальні платежі у виді оплати електричного струму та при здійсненні оплати за природній газ, плата нараховується з врахуванням пільг , якими користується відповідач як пільговик ( а.с.153-162). Виходячи із встановлених судом обставин справи є всі правові підстави для висновку , що вимога позивача про позбавлення права користування житлом є безпідставною, оскільки відповідач , як колишній член сім'ї, після розірвання шлюбу не втрачає право на користування будинком, тільки на підставі розірвання шлюбу, навіть з огляду на те, що дружина є власником будинку і має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Одночасно з вище викладеним слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. У постанові ВСУ від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦКУ). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Підставами для визнання особи такою, що втратила право користування, є: або вчинення таких дій особою: - руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі; - відсутність особи без поважних причин понад один рік. При цьому така відсутність повинна бути саме без поважних причин, і не повинна бути викликана діями третіх осіб, спрямованими на створення відсутності (наприклад, навмисне вчинення власником перешкод у проживанні в приміщенні); або втрата права користування внаслідок втрати власником права власності на приміщення. Посилання позивача та її представника [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] унеможливлює їх спільне проживання у будинку, під час судового засідання, не знайшло свого підтвердження . Так, письмові заяви та скарги адресовані до Володарського РВГУ МВС України в Київській області та прокуратури Володарського району по зазначеним фактам подій вказаних позивачем так і її представником не знайшли свого підтвердження оскільки та за результатами їх перевірок правоохоронними органами ознак кримінального правопорушення в діях відповідача не виявлено ( а.с.16-18, 100, 124 -128 ). До адміністративної відповідальності відповідач також не притягувався. Тобто доказів , які б вказували на правові підстави для визнання [PERSON] особою , що втратила право користування жилим приміщенням з підстав систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку стороною позивача суду не надано. Окрім наведених вище обставин суд вирішуючи даний спір за вимогами позивача , щодо позбавлення відповідача права користування житлом як колишнього члена сім'ї вважає необхідним зазначити, наступне; в провадженні Володарського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 2/364/111/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача , яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] про визнання права власності , поділ майна подружжя та виділ майна в натурі, де поставлено питання [PERSON] про визнання права власності на 3/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , розташованого за адресою : [ADDRESS]. Тобто [PERSON] ставиться питання щодо того ж самого будинку відносно якого позивач [PERSON] у даному провадженні ставить питання перед судом стосовно позбавлення права користування житлом [PERSON] У згаданому цивільному провадженні [PERSON] посилається на ст. 62 СК України , якою зазначено щоякщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно в разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON] неодноразово звертав увагу суду на те , що оскільки названий вище спір знаходиться на розгляді Володарського районного суду Київської області, то відповідно заявлення позивачем [PERSON] вимог про примусове зняття з реєстраційного обліку є передчасним. Наведені обставини двічі були підставою для зупинення провадження в даній справі. Матеріали справи вказують , що спір за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 3/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами до тепер не вирішено ( а.с. 27,28, 182 ). Всі ці встановленні судом та наведені вище обставини дають суду підстави для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed