Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач у листопаді 2015 року звернулася до Бердянського міськрайонного суду з зазначеним позовом до виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, треті особи - [PERSON], [PERSON], в обґрунтування якого посилалася на те, що в [ADDRESS] знаходиться приватний будинок. Щодо історії цього домоволодіння, то рішенням народного суду 11 ділянки м.Осипенко (тепер м.Бердянськ) від 27 листопада 1944 року було визнано право власності на домоволодіння, що займало на земельній ділянці площею 544,6 кв.м. загальну площу 111,4 кв.м., з яких 72,4 кв.м. під житловими приміщеннями, а 39,0 кв.м. - під нежитловими, за [PERSON] та [PERSON] - дідом та бабою [PERSON](дівоче прізвище [PERSON]). На підставі зазначеного судового рішення, протоколом №20 засідання виконкому Осипенківської міської ради депутатів трудящих від 22 червня 1953 року було зареєстровано право користування вищеназваною земельною ділянкою площею 544, 6 кв.м. за [PERSON] та [PERSON] У подальшому право власності на домоволодіння та право користування земельною ділянкою перейшло до дочки останніх, [PERSON] - матері позивача. 12 липня 1973 року мати шляхом укладення договору дарування, посвідченого Бердянською державною нотаріальною конторою за реєстровим №4049, подарувала їй 2/15 частини житлового будинку, загальною площею 42,26 кв.м. з відповідною частиною надвірних побудов, а саме: жилої кімнати №8 площею 7,6 кв.м., коридору №9 площею 3,4 кв.м. житлової прибудови літ. «А-1». Того ж дня мати подарувала іншій дочці [PERSON] - 1/5 частину цього домоволодіння. 27-28 вересня 1989 року в м.Бердянську сталася злива, в результаті якої кілька будівель були підтоплені та частково зруйновані. Деяких пошкоджень зазнало й їхнє домоволодіння. 6 жовтня 1989 року виконком Бердянської міської ради прийняв рішення №414 «Про ліквідацію наслідків стихійного лиха», де, серед іншого, зобов'язався надати житло власникам приватних будинків та членам їх сімей, що постраждали від повені. Серед таких була мати позивача - [PERSON], сестра позивача - [PERSON] з дочкою, брат позивача та ще одна сестра позивача - [PERSON] Ці особи, крім [PERSON], отримали часткову компенсацію за пошкоджену частину домоволодіння у вигляді двох кімнат у комунальній квартирі, а сім'я [PERSON] - у вигляді ізольованого житла. Проте позивач не отримала ніякої компенсації, тому своїми силами відремонтувала домоволодіння в межах, передбачених договором дарування від 12.07.1973 року, який відповідав цілком і повністю діючому на момент його укладення законодавству. На сьогоднішній день сторони договір не розірвали, вона отриману в дар частку нікому не відчужувала, а тому договір є реальним і дійсним на теперішній час, ніде та ніким не оскаржувався. Тому вона у відповідності до ст.41 Конституції України є повноправним власником 2/15 частин житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Однак іншої думки з цього приводу дотримується виконавчий комітет Бердянської міської ради, який, нехтуючи нормами ст.ст.19, 41 Конституції України, приймає рішення №232 від 28 березня 2002 року «Про погашення правовстановлюючих документів на домобудування» в частині погашення Бердянським комунальним підприємством з технічної інвентаризації правовстановлюючих документів на домобудування [ADDRESS], що адміністративно позбавляє її права власності на частину житлового будинку. Безумовно, вона не погодилася з прийнятим відповідачем рішенням та оскаржила його відповідно до адміністративного законодавства. Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.10.2011 року у справі №2а-13/2011 року її позов був повністю задоволений. Однак Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд за скаргою ТОВ «Бердянськбудтрест» 16 квітня 2013 року ухвалив постанову, згідно якої скасував постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.10.2011 року і в позові їй відмовив. Колегія суддів Вищого адміністративного суду України своєю ухвалою від 10 липня 2014 року постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 року залишила без змін. Однак вона, вбачаючи порушення своїх прав внаслідок позбавлення права власності на 2/15 частки домоволодіння без надання компенсації, посадовими особами виконкому Бердянської міської ради та БТІ м.Бердянська, звернулася до прокуратури Запорізької області із заявою про вчинення злочину, передбаченого ст.364 КК України, та 11.09.2014 року за її заявою було внесено відомості до ЄРДР за №12014080130004558 за ст.358 КК України - підроблення документів. В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні було витребувано оригінал самого рішення виконкому Бердянської міської ради №232 від 28.02.2002 року, ознайомившись з яким, вона зрозуміла, що насправді її міркування та переконання суддів всіх інстанцій при прийнятті судових рішень, не відповідали дійсності. Ті громадяни, домоволодіння яких постраждали від зливових дощів у вересні 1989 року, і які отримали в якості компенсації ізольоване житло, зверталися з клопотанням про погашення права власності на свої старі зруйновані приміщення. На початку вересня 2015 року заступник міського голови Матвєєв С.В. повідомив її, що не може надати запитуване нею клопотання, яке стало підставою для прийняття виконкомом свого рішення від 28 березня 2002 року №232 у зв'язку із закінченням строків зберігання. Не отримано його і в рамках кримінального провадження. Також хоче зазначити суду, що домоволодіння в розмірах виділеної частки, одержаної в дар відповідно до договору дарування від 12 липня 1973 року, існує в натурі з 1989 року по цей день. Правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій знаходиться зазначене домоволодіння, а саме протокол №20 засідання виконкому Осипенківської (на той час назва м.Бердянська) міської ради депутатів трудящих від 22 червня 1953 року про виділення земельної ділянки площею 544,6 кв.м. під домоволодіння по [ADDRESS] надане діду та бабі позивача, на сьогодні не скасоване і не анульоване. Вона зареєстрована в ДПІ м.Бердянська Запорізької області, є платником земельного податку з фізичних осіб, сумлінно виконуючи податкові зобов'язання. Члени постійно діючої міжвідомчої комісії виконавчого комітету від 21.05.2015 року засвідчили наявність вказаного домоволодіння за вказаною адресою. Відповідно до Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених Законом, та за умови попереднього повного відшкодування їх вартості лише в умовах воєнного та надзвичайного стану. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. З урахуванням наведеного, просила визнати за нею права власності на домоволодіння, яке є 2/15 частинами житлового будинку, загальною площею 42,26 кв. м, з відповідною частиною надвірних побудов, і складається з житлової кімнати №8 площею 7,6 кв.м, коридору №9 площею 3,4 кв.м житлової прибудови літ. А-1, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 9 лютого 2016 року до участі у справі на стороні відповідача як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Бердянськбудтрест». У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов із зазначених у ньому підстав, доповіла суду обставини, зазначені в ньому, та просила задовольнити. Треті особи на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позицію [PERSON], просили позов їхньої сестри задовольнити. При цьому [PERSON] пояснила у судовому засіданні, що 28 вересня 1989 року сталася велика злива, вода почала заливати кімнати по коліна. З виконкому Бердянської міської ради обстежувала комісія, була виділена машина, яка відкачала воду з подвір'я. Вона у виконкомі допомагала заповнювати ордери на квартири для постраждалих. Сказали, що спочатку будуть вселяти в комунальні квартири по 2-3 сім'ї. Вони родиною опинилися на одній площадці: їй та матері 13 листопада 1989 року виділили по двохкімнатній квартирі. Потім вона допомагала виписувати ордери вже на окремі квартири, але їй сказали, щоб вона в ордерах не ставила ані дату, ані номер квартири. Коли вона дійшла виписувати до їх адреси: [ADDRESS], вона запитала, як виписувати: вона в 6-й квартирі, сестра [PERSON] - в 7-й, а сестра [PERSON] проживає в м. Харкові. Їй відповіли, що з сестрою вони потім розберуться, і вона отримує житло, коли будуть зносити весь район, а поки її не вписувати в ордер. Перед від'їздом сестри [PERSON] до м.Харкова у 1972 році за направленням після закінчення навчання, матір подарувала їм по частці будинку. На її думку, будинок можна було би відновити, тому вони підтримували стіни, бо не знали, коли буде знесення. Будинок був збудований із саману, але був міцний. При знесенні кварталу завалили лише передню стіну будинку, коли були другі паводки у 1992 році. Зараз на земельній ділянці знаходиться саме та частина, яку [PERSON] отримала в дар, яка складається із однієї кімнати і коридору. Третя особа [PERSON], не з'явившись у судове засідання після оголошення судом перерви, раніше давала пояснення про те, що коли вона повернулася з роботи того дня, то воду з подвір'я вже відкачали. Через 10 днів були збори на Бердянській косі, де постраждалим сім'ям повідомили, що їх будуть розселяти в 150 квартир по 2-3 сім'ї. У виділене житло на вул. Морозова вони переїхали 13 листопада 1989 року, але мати через декілька днів повернулася назад на [ADDRESS], бо їй не подобалося жити в квартирі. Після другої зливи у 1993 році трактор почав зносити розвалені будинки та зачепив кут їхнього будинку. [PERSON] квартиру не надали, а будинок знесли. Позивач у 2006 році зайнялася ремонтом будинку: відремонтувала стіни, покрівлю. Розмір будинку, що зараз знаходиться на ділянці, приблизно 5х8 метрів та складається з кімнати і коридору . Вона по старому фундаменту відновила будиночок із ракушняка. Представник відповідача за довіреністю Шаталінська Ю.В. заперечувала проти позову, пояснивши у судовому засіданні, що у вересні 1989 в результаті злив були підтоплені житлові будинки. Розпорядженням виконавчого комітету №396-р від 29.09.1989 року було створено комісію по ліквідації наслідків стихійного лиха і обстеження стану житлових будинків. Комісією був складений акт, що, зокрема, будинок [ADDRESS] зруйнований, став непридатний для проживання та підлягає зносу. Рішенням виконкому №414 від 06.10.1989 року постраждалим були надані квартири, а БТІ - погасити правовстановлюючі документи. Так, [PERSON] на трьох осіб , [PERSON] на одну особу та [PERSON] на 4 особи були виділені дві квартири по [ADDRESS]. [PERSON] не була зареєстрована в м.Бердянську, не перебувала на обліку потребуючих поліпшення житла. Згідно прийнятого виконкомом рішення, реєстратор БТІ закрив реєстраційну справу на домоволодіння. Суди, які розглядали позов [PERSON], поданий нею в порядку адміністративного судочинства, визнали дії виконавчого комітету Бердянської міської ради та БТІ правомірними. Відповідно до ст.92 ЗК України від 08.07.1970 року у випадку зруйнування будинку внаслідок стихійного лиха за власником будинку зберігається право користування земельною ділянкою, якщо протягом трьох років він розпочне відбудову будинку, за винятком масивів, де індивідуальне житлове будівництво за проектом планування і забудови міста не передбачено. У цьому разі земельна ділянка надається в місцях, відведених під індивідуальне житлове будівництво. У цей термін не потрібно отримувати дозвільні документи. Позивач просить визнати за нею право власності на 2/15 частини будинку [ADDRESS] в м.Бердянську. Але на момент прийняття рішення виконкомом про погашення правовстановлюючих документів даної будівлі вже не існувало, а земельна ділянка була вільна від забудови, що підтверджується висновком СЕС №365. Як встановлено рішенням Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 року, яким [PERSON] в позові відмовлено, будинок, частина якого належала позивачу, було зруйновано в результаті повені повністю, внаслідок чого право власності позивача на частину домоволодіння [ADDRESS] припинилося. За дозвільними документами на будівництво нового будинку позивач не зверталася. Тому просила в позові відмовити. Представник третьої особи ТОВ «Бердянськбудтрест» за довіреністю [PERSON] також заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що 28.03.2002 року виконкомом Бердянської міської ради прийнято рішення №232, яким вирішено Бердянському комунальному підприємству з технічної інвентаризації погасити правоустановчі документи на домобудування [ADDRESS], 2/3 частини якого належали [PERSON], 1/5 частина - [PERSON], 2/15 частини - [PERSON], оскільки внаслідок зливових дощів 27-28 вересня 1989 року зазначене майно було зруйноване, приведене в непридатний для проживання стан. В силу зазначених юридичних фактів припинилося право власності на будинок. Вказане рішення виконкому було предметом розгляду за позовом [PERSON] в порядку адміністративного провадження. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 року в позові їй було відмовлено, постанова залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2014 року. 30.06.2006 року між територіальною громадою м.Бердянська в особі Бердянської міської ради та ТОВ «Бердянськбудтрест», переможцем конкурсу по освоєнню земельної ділянки по вул.. Першотравневій у кварталі між вул.. Мазіна, вул.Лієпайська, був укладений Договір про інвестиції №84/1, на виконання якого товариством 21.07.2006 року до цільового фонду Бердянської міської ради перераховані грошові кошти в сумі 200000,00 грн., що відповідно до умов договору надало товариству право на оформлення необхідних документів на початок вишукувально-проектних робіт згідно умов конкурсу. У подальшому рішенням сесії Бердянської міської ради №8 від 12.10.2006 року було погоджено місце розташування та надано дозвіл товариству на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2283га, розташованої по [ADDRESS], [ADDRESS] для будівництва багатоквартирного багатоповерхового житлового будинку. Відповідно до проекту землеустрою, земельна ділянка була вільна від забудови та відноситься до земель Бердянської міської ради. У розумінні ст.376 ЦК України, зазначена в позові будівля, є самочинним будівництвом, оскільки збудована на земельній ділянці, яка не була відведена позивачу для цієї мети, без належного дозволу чи належно затвердженого проекту. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього. Тому просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] Спеціаліст комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради Бокарінов В.В. у судовому засіданні 16.03.2016 року пояснив, що по даній інвентарній справі на домоволодіння [ADDRESS] правовстановлюючі документи на весь будинок погашені, в тому числі і на частку позивача. Вищий адміністративний суд України визнав, що рішення виконкому та БТІ є законними. Останні зміни в технічну документацію вносилися у 1973 та в 1986 роках. В наявності був житловий будинок літ. «А» та прибудова літ. «А-1» . Згідно договору дарування у власність позивача перейшло два приміщення: №8 площею 7,6 кв.м. - кімната та №9 площею 3,4 кв.м. - коридор, які знаходилися в житловій прибудові А-1, загальною площею 10,90 кв.м.. Ці приміщення є тільки частиною вказаної прибудови А-1, бо там ще значилися: кухня №6 площею 7,5 кв.м., та кімната №7 площею 8,3 кв.м. Щодо земельної ділянки, то в інвентарній справі є посилання на рішення виконкому від 22.06.1953 року. Це були заміри кварталу і рішення саме про затвердження цього кварталу, площа земельної ділянки - 544,6 кв.м. Свідок [PERSON] дала свідчення про те, що вона знає [PERSON] з 90 -х років, то коли вони познайомилися, їх будинок стояв, був облицьований червоною цеглою. Коли був знос, то екскаватор розрушив їхній (свідка) будинок та половину будинку [PERSON] зі сторони вул. Першотравневої. Приблизно у 2006 році позивач відновила частину будинку. На даний момент будинок являє собою будівлю із шлакоблоку, покриту шифером, розміром приблизно 3,5м х 6 м., складається з двох кімнат, проте яку частину прибудови було подаровано позивачу, їй невідомо. Свідок [PERSON] пояснив, що він народився і проживав по сусідству з позивачем в будинку [ADDRESS]. Коли затопило у 1989 році, води було 1 метр, їх будинок теж затопило, але він стояв цілий. Будинки зносили приблизно у 1993 році, але він на той момент в Бердянську вже не проживав. Будинок позивача також зачепили при знесенні і був зруйнований кут зі сторони вул.. Мазіна. Пам'ятає, що будинок був довгий, облицьований цеглою. Один раз він був у новому будинку, там кімната і коридор, розмір будинку приблизно 8х5м., збудований із ракушняка. Коли [PERSON] його будувала, йому невідомо. Старий фундамент залишився і по старому фундаменту збудували нові стіни, де були міцні, не прибирали. Свідок [PERSON] дав у судовому засіданні наступні показання, що знав сім'ю [PERSON] як багатодітну. Коли у 1989 році було підтоплення, то 9 будинків, в тому числі і [PERSON], розвалився, бо був саманний, залишився лише кусочок стіни, покрівля при цьому рухнула. В будинку проживали її батьки, [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Приблизно 7 років тому [PERSON] з чоловіком та їхнім зятем збудували, прийшлося все заново робити, в тому числі і фундамент. Залишки старого будинку знесли повністю. На тому місці зараз стоїть новий будиночок. Свідок [PERSON] у судовому засіданні свідчила про те, що знає, що в будинку проживали батьки та четверо дітей. Після паводків будинок [PERSON] стояв, але був пропитаний водою та почав розрушаться. Коли надали квартири, [PERSON] виїхали, їх будинок зносили, але, мабуть, частина залишилася. Коли почали будувати нову будівлю, не знає. Свідок [PERSON] пояснив, що при підтоплені восени 1989 року після злив затопило всіх, у тому числі й [PERSON]. Їхній будинок був довгий, на два входи. Перша половина - саманна, обкладена цеглою, а інша - мабуть шлакоблоком, перекриття теж були різні - з черепиці та шиферу. При підтопленні води було по коліна. Через декілька років першої половину будинку не стало, другу почали розтягувати і завалилася стіна. Але вони підтримували стан другої частини будинку. На даний момент там стоїть будиночок приблизно розміром 5х8 метрів, складений із ракушняка. Цей будинок відбудований заново приблизно років 10-12 тому, будувала Віка з чоловіком, на його думку, на тому ж місці. Свідок [PERSON] дав суду показання, що раніше бачив старий будинок позивача із червоної цегли розміром приблизно 5-6 м. х 10-12м., який складався ніби з двох частин, бо частина покрівлі була з черепиці, частина з шиферу. Після першого паводку будинки у 1989 році всі залишилися стояти на місці. Коли їх почали зносити, не пам'ятає. Але через 2-4 роки він побачив, що залишилося півбудинку, що була вкрита шифером, та знає, що він до теперішнього часу стоїть, але наразі він здається з ракушняка і якого розміру не знає. Яку частку позивач мала у власності і чим конкретно користувалася, не знає. Заслухавши позивача, третіх осіб, представника відповідача, представника третьої особи, свідків, спеціаліста, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, що відповідно до договору дарування, укладеного 12 липня 1973 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори за реєстром № 4049, позивач отримала в дар 2/15 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов, жила площа 42,26 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]. В користування позивача, як вказано в договорі дарування, перешли: кімната № 8 площею 7,6 кв.м., коридор № 9 площею 3,4 кв.м. жилої прибудови літ.А-1. Бердянським міжміським бюро технічної інвентаризації на вказаному договорі зроблений реєстраційний напис 15 листопада 1973 року про право власності [PERSON] на 2/15 частини домоволодіння [ADDRESS]. Решта домоволодіння по [ADDRESS], була зареєстрована на праві власності: 2/3 частини за [PERSON], 1/5 частини - за [PERSON]. Судом встановлено та таке вбачається із наданих самим позивачем копій письмових доказів, зокрема: судових рішень, відповідей виконавчого комітету на її звернення, поданих у березні - травні 2006 року, що після зливових дощів, які пройшли 27-28 вересня 1989 року в м. Бердянську та, як наслідок, руйнування і приведення в непридатний для проживання стан житлових будинків, розпорядженням виконавчого комітету Бердянської міської ради від 29.09.1989 № 396-р вирішено для визначення технічного стану жилих будинків місцевих рад та індивідуальних забудовників, що постраждали від підтоплення липневими водами у вересні 1989 року, створити комісію, за наслідками обстеження результати надати на розгляд виконкому до 15.10.1989 року. Як вбачається з копії відповіді виконавчого комітету Бердянської міської ради №692/5-В-1385 від 13.04.2006 року на звернення позивача, актом обстеження від 04.10.1989 року було встановлено, що будинок [ADDRESS] за своїм технічним станом в результаті впливу зливових дощів зруйнований. Особи, що мешкають в зазначеному домоволодінні, були внесені до списку поза черговиків на отримання житлової площі. З цього приводу виконавчим комітетом Бердянської міської ради народних депутатів було прийнято рішення №414 від 06.10.1989 року «Про ліквідацію наслідків стихійного лиха», яким вирішено забезпечити постраждалих від стихійного лиха житлом в порядку та на умовах, визначених п.п. 1-4 цього рішення. У відповідності з вказаним рішенням громадянам, які проживали в будинку [ADDRESS] в період, коли сталося стихійне лихо, було надано житло, а саме: [PERSON] на склад сім'ї із 3 осіб, [PERSON] на склад сім'ї із 1 особи та [PERSON] на склад сім'ї із 4 осіб. Позивач до вказаного списку включена не була у зв'язку з тим, що вона та її сім'я в 1989 році у вказаному будинку не проживали, на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, не перебувала. Заяви про включення її до списків громадян, які потребують поліпшення житлових умов, нею не подавались. Відповідно до рішення №232 від 28 березня 2002 року «Про погашення правовстановлюючих документів на домобудування» за результатами розгляду клопотань КП КП «Житлосервіс-2», ДКП «Житлосервіс-3», гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], враховуючи, що згідно з актами обстеження комісії по інвентаризації та обстеженню житлових приміщень, домобудування та частини домобудувань зруйновані і відновленню не підлягають, вирішено Бердянському комунальному підприємству з технічної інвентаризації погасити правоустановчі документи на домобудування [ADDRESS], 2/3 частини якого належать [PERSON], 1/5 частина - [PERSON], 2/5 частини - [PERSON] Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З наданих позивачем копій судових рішень, а саме: постанови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2011 року, постанови колегії суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 10 липня 2014 року видно, що питання правомірності прийняття виконавчим комітетом Бердянської міської ради рішення №232 від 28 березня 2002 року про зобов'язання комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради погасити правовстановлюючі документи на домобудування [ADDRESS], 20 у м.Бердянську та правомірності реалізації БТІ вказаного рішення вже були предметом судового розгляду за позовом [PERSON] по справі № 2а-13/2011, розглянутого в порядку КАС України, яким у задоволенні позовних вимог їй було відмовлено повністю. При цьому Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 16.04.2013 року на підставі наданих сторонами доказів встановив наступні обставини: «будинок, частина якого належала позивачу, було зруйновано в результаті повені, і саме вказана обставина виключила можливість здійснення позивачем як власником його прав щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, внаслідок чого право власності на домоволодіння [ADDRESS] припинилося. А тому твердження позивача, що її позбавлено права власності на належну їй нерухомість рішенням виконкому від 28.03.2002 року №232 та діями реєстратора, є помилковим, таким, що не відповідає встановленим обставинам справи». Відповідно до ч.2 ст.12, статті 13 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності …на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Частиною першою ст.86 ЦК Української РСР визначено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так само частиною другою ст.223 ЦПК України визначено, що після набрання рішенням законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту ж саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Незважаючи на те, що в адміністративній справі №2а-13/2011 Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом у постанові від 16.04.2013 року, з якою погодився і Вищий адміністративний суд України, був установлений факт того, що станом на березень 2002 року домоволодіння [ADDRESS], 2/15 якого належала позивачу на підставі договору дарування від 12.07.1973 року, за цією адресою вже не існувало, тобто її речове право на нього припинилося внаслідок знищення самого об'єкту нерухомості, між тим позивач знову в суді намагається довести зворотне: а саме, що нібито будівля, яка наразі розташована на земельній ділянці за вказаною адресою, є не що інше, як одержане нею в дар на підставі вказаного вище договору дарування, та існує в натурі з 1989 року по теперішній час, посилаючись на «нікчемність та незаконність видання правового акту органу місцевого самоврядування, що адміністративно позбавляє права власності позивача на частину житлового будинку». У позові [PERSON] вказувала на те, що вона своїми силами відремонтувала будівлю в межах, визначених договором дарування, проте не зазначала час, коли це відбувалося, не надавала суду доказів у підтвердження цього, одночасно запевняючи суд, що домоволодіння, у розмірах належної їй частки, існує в натурі з 1989 року по цей день. Хоча в суді вона сама та запрошені нею свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] таки пояснювали, що будинок після других злив у 1992 році частково був зруйнований: за свідченням одних - трактором завалили один кут будинку, за свідченням інших - половину будинку, а відновлення будинку позивач розпочала у 2006 році. Більш того, після оголошення судом письмових доказів, зокрема, її заяв до виконкому та міському голові, [PERSON] додатково пояснила, що, дійсно, нею були знесені всі стіни будинку аж до фундаменту в той день, коли нагрянула комісія, та збудовано заново по ньому, однак у житловій прибудові «А-1» їй належала, як пояснив спеціаліст, лише частина прибудови. Тільки один свідок [PERSON] дав у суді свідчення, які не суперечили письмовим доказам та встановленим попередніми судовими рішеннями обставинам, що будинок [ADDRESS], крім кусочка стіни, був повністю зруйнований після дощів, покрівля рухнула, а приблизно 7 років тому на тому місці з'явився новий будиночок зусиллями позивача, її чоловіка та зятя. Таке ж саме вбачається і з цілого ряду заяв та скарг, написаних власноруч [PERSON] на адресу виконкому, міського голови, в комісію управління економікою та регуляторної діяльності виконкому, долучених нею до матеріалів цивільної справи в березні 2016 року, та які містяться на аркушах: 175-177, 180-183, 186-188, 191, в яких позивач прямо вказувала, що будинок вами був знесений через місяць, земельна ділянка знаходиться в чистому, доглянутому стані, а вона його планує відновити за власний рахунок та на теперішній час є тільки фундамент. Крім цього, третьою особою ТОВ «Бердянськбудтрест» разом з письмовими запереченнями на позов було долучено копію акту вибору та обстеження земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS], [ADDRESS], передбаченої для будівництва багатоквартирного багатоповерхового житлового будинку, складеного 01.09.2006 року, повноважною комісією у складі: заступника міського голови, начальника міжрайонної державної інспекції екологічної безпеки, головного державного санітарного лікаря міста, в.о.начальника Бердянського міського управління земельних ресурсів Запорізького обласного головного управління земельних ресурсів, начальника відділу архітектури та містобудування, завідуючого відділом культури міськвиконкому, начальника відділу земельних ресурсів департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів, з якого вбачається, що земельна ділянка знаходиться у власності міської ради та на даний момент вільна від забудови (а.с.232). Тому рішенням Бердянської міської ради №8 від 12 жовтня 2006 року було погоджено місце розташування та надано дозвіл товариству з обмеженою відповідальністю «Бердянськбудтрест» на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2283 га, розташованої по [ADDRESS], [ADDRESS] для будівництва багатоквартирного багатоповерхового житлового будинку (а.с.134-135). Тобто, при розгляді і даної цивільної справи судом достеменно встановлено, що будинок, 2/15 частина якого належала на праві власності позивачу, було знищено ще у 1989 році через стихійне лихо, внаслідок чого припинилося й її право власності на нього. Знаючи, що її рідним сестрам- третім особам у справі, матері, братові ще восени 1989 року Бердянською міською радою надане інше житло по [ADDRESS] : квартири №6 та №7, позивач лише після того, як у газеті «Південна зоря» за 18 березня 2006 року з'явилося оголошення про оголошення конкурсу щодо освоєння земельної ділянки по вул. Першотравневій у кварталі між вул.. Мазіна, вул. Першотравнева, вул.. Лієпайська, тобто через 16 років, почала писати до виконкому згадані вище письмові заяви та скарги щодо виділення їй земельної ділянки за цією адресою, а через рік, 19.03.2007 року, звернулася до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області із адміністративним позовом до виконавчого комітету Бердянської міської ради та комунального підприємства з технічної інвентаризації з приводу оскарження їх рішення та дій реєстратора. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У частині 2 ст. 16 ЦПК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів. У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Як встановлено попереднім судовим рішенням -постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 року, право власності [PERSON] - речове право припинилося у зв'язку із знищенням в результаті стихійного лиха нерухомого майна, а знищення такого об'єкта припиняє відносини власності. Таким чином, на переконання суду, дані обставини виключають можливість захисту права власності в обраний позивачем спосіб, оскільки не існує самих відносин, пов'язаних з правом власності. Безумовно, також є безпідставним посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на постанову Бердянського міськрайонного суду від 24.10.2011 року, викладаючи в позові її зміст та висновки, оскільки вона є скасованою апеляційною інстанцією. Так само не мають для суду жодного правового значення і звернення позивача до правоохоронних органів із заявами та внесення до ЄРДР відповідних відомостей про це за відсутності даних про порушення кримінальних справ чи прийнятих по ним судових рішень. Також є помилковим посилання позивача з цього приводу на приписи статті 392 Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, оскільки частина будинку, що відповідала її частці та передавалася у власність за договором дарування, яка складалася з кімнати №8 площею 7,6 кв.м. та коридору №9 площею 3,4 кв.м. з житлової прибудови літ. «А-1»., були знищені та фактично не існували вже з 1989 року, а тому правовідносини не регулюються новим ЦК України. Не було й ніякого примусового відчуження об'єктів права власності з боку органів місцевого самоврядування, як помилково вказує в позові позивач, посилаючись на Закон України «Про власність», оскільки знищення належного позивачу нерухомого майна внаслідок стихійного лиха (зливових дощів) не пов'язано з жодними діями чи бездіяльністю виконавчого комітету Бердянської міської ради, відповідача у справі. Та обставина, що вона дотепер, маючи пільги з 2008 року щодо його сплати як пенсіонер, продовжує сплачувати земельний податок, вважаючи себе законним користувачем земельної ділянки на правах спадкування, як вона пояснювала в судовому засіданні, не може спростувати висновків суду та бути підставою для задоволення її позову із заявлених нею підстав. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, бо вона фактично оспорює в цьому процесі обставини та факти, що вже були встановлені судом в іншій справі у рішенні, яке набрало законної сили, а тому є такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed