Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивач у жовтні 2017 р. звернувся до суду з позовними вимогами про розірвання договору позики, укладений між сторонами 03.12.2003 р., стягнення з відповідача коштів в розмірі 92 658,75 грн. та судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03 грудня 2003 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав позику в розмірі 109 809,00 грн. з терміном повернення до 03.12.2023 р., шляхом погашення щомісячно рівними частинами в сумі 457,54 грн. Позивачем вимоги договору були виконанні належним чином, відповідачу була надана позика, що підтвреджується відповідним касовим ордером, проте, відповідач припинив виконувати належним чином умови договору та повернення позичкових коштів на рахунок позивача та станом на 01.08.2017 р. відповідач зобов`язаний був сплати позичкові кошти за 165 місяців в розмірі 75 494,10 грн., з яких сплатив лише 63 809,00 грн., у зв`язку з чим на думку позивача вказаний договір має бути розірваний, а залишок позики в сумі 46 000 грн. повернуто. Також, позивач просить суд тягнути з відповідача індекс інфляції в розмірі 42 518,75 грн. та 3 % річних в розмірі 4 140,00 грн., а тому просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 24.11.2017 р. відкрито провадження у справі. 07.03.2018 р. до суду надійшли заперечення на позову, в яких відповідач [PERSON] вважає позовні вимоги необгрунтованими, оскільки він продовжує виконувати умови договору позики, про що надав квитанцію про сплату 06.03.2018 р. коштів в розмірі 18 000,00 грн. (ас. 43, 44). Також, 10.04.2018 р. до суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] , в яких останній вказав, що станом на 10.04.2018 р. загальна сума сплачена ним в рахунок виконання договору становить 81 809 грн., при цьому, позивачем без повідомлення відповідача було змінено юридичну адресу Товариства та реквизити на які необхідно перераховувати кошти (ас. 46). Ухвалою суду від 21.05.2018 р. розпочато та відкладено підготовче засідання. Також, у листопаді 2018 р. до суду надійшли заперечення на позов, в яких відповідач [PERSON] вказав, що 30.10.2018 р. на виконання умов договору ним на рахунок позивача були сплачені кошти в розмірі 5 600 грн., про що надано копію квитанції (ас. 53,54). 08.10.2019 р. підготовче засідання завершено, судом призначено розгляд справи по суті. В підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в підготовчому судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, наголосивши, що виконує належним чином умови договору позики, а тому враховуючи строк дії договору, відсутні підстави для його розірвання. В підготовчому судовому засіданні відповідач надав акт звірки з позивачем, відповідно до якого борг становить 16 ( шістнадцять ) тис. 400 грн.(а.с.66). Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 грудня 2003 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав позику в розмірі 109 809,00 грн. з терміном повернення до 03.12.2023 р., шляхом погашення щомісячно рівними частинами в сумі 457,54 грн. (ас. 7). Встановлено, що позивачем виконано умови договору, видано відповідачу [PERSON] позику в розмірі 109 809,00 грн., про що свідчить видатковий касовий ордер № 000606 від 26.12.2003 р. (ас. 8). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як вказує позивач в обгрунтування вимог позову, станом на 01.08.2017 р. відповідач зобов`язаний був сплати позичкові кошти за 165 місяців в розмірі 75 494,10 грн., з яких сплатив лише 63 809,00 грн., у зв`язку з чим на думку позивача вказаний договір має бути розірваний, а залишок позики в сумі 46 000 грн. повернуто. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача індекс інфляції в розмірі 42 518,75 грн. та 3 % річних в розмірі 4 140,00 грн. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частинами 1 статей 651, 652 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Щодо розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, то наведені норми передбачають таку можливість або у випадку істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках встановлених договором або законом, або у зв`язку з істотною зміною обставин у виняткових випадках. Проте, в судовому засіданні представником позивача не доведено підстави розірвання договору позики від 03.12.2003 р., а саме з підстав істотного порушення умов договору відповідачем [PERSON] ,оскільки згідно акту звірки з відповідачем, відповідно до якого борг останнього становить 16 ( шістнадцять ) тис. 400 грн.(а.с.66). Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на встановлені судом під час судового розгляду обставини суд приходить до висновку, що зазначені позивачем підстави для розірвання договору позики, укладеного 03.12.2003 р. щодо невиконання відповідачем умов договору, не знайшли свого підтвердження, а відтак заявлені вимоги не можуть бути задоволені судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню останньому, оскільки заявлений предмет спору визнаний судом не обґрунтованим та таким, що не підлягав задоволенню.. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed