Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач уточнюючи позовні вимоги, просить\~ визнати\~ відповідачів такими, що втратили право користування\~ жилим приміщенням в будинку №\~ 94 по вул. Південна в м.\~ Мелітополі Запорізької області, посилаючись те, що він є власником житлового будинку за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Південна, 94 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.11.2017 після смерті [PERSON], померлого 06.10.2016. Відповідно до довідки від 03.11.2017, за вказаною адресою зареєстровані відповідачі, які є членами сім'ї колишнього власника. Місце проживання відповідачів по справі на теперішній час йому не відоме. Оскільки відповідачі зареєстровані, однак не проживають за вказаною адресою, він вимушений сплачувати за них комунальні послуги, а отже, дії відповідачів порушують його права як власника вказаного житлового будинку. Позивач в судове засідання не зявився, від нього надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи у заочному порядку. Відповідачі в судове засідання не зявилися, викликалися до суду належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 22 березня 2018 року, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не надали. Крім того, судові повістки про виклик до суду надсилалася їм за зареєстрованим у встановленому порядку місцем їх проживання та повернулася до суду за відсутністю за адресою місця проживання за закінченням терміну зберігання. Іншої адреси відповідачі суду не повідомляли. Відповідно до ст.128 ч. 7. ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.128 ч. 8 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду\~ Запорізької області від 12.12.2017 провадження у справі було відкрито, справу призначено до судового розгляду на підставі ст. 122 ЦПК України, в редакції ЦПК 2004 р., що діяла на час відкриття провадження у справі, а тому суд розглянув справу в судовому засіданні в загальному порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд,\~ дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини. Позивач є власником житлового будинку за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Південна, буд.94 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.11.2017 після смерті [PERSON], померлого 06.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за № 4136, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 105593908 від 29.11.2017./а.с.13,14/ Відповідно до довідок виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 01.12.2017 [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [INFO]. /а.с.15,16,17/ Відповідно до довідки голови квартального комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 03.11.2017 за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Південна, буд.94 за місцем реєстрації не проживають [PERSON] з 1999 року, [PERSON] з 2016 року, [PERSON] з 1999 року. /а.с.10/ В силу того, що відповідачі зареєстровані в будинку, але в ньому не проживають, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому будинком. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відповідачі були зареєстровані в будинку, як члени сімї колишнього власника. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16. Враховуючи той факт, що відповідачі добровільно залишили будинок і на даний час в ньому не проживають, були зареєстровані в будинку, як члени сімї колишнього власника, із припиненням права власності якого їх право користування жилим приміщенням втрачається, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідачів користуватися чужим майном (житловим будинком) на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved