Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

покликаючись на неможливість досягнення домовленості щодо поділу їх майна, позивач у поданій до суду 24 липня 2018 року позовній заяві, вимоги по якій уточнені, просить визнати нерухоме майно спільним майном подружжя та здійснити його поділ, виділивши їй 1/2 частину, стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2 262 грн. 72 коп. У поданих заявах позивач та її представник адвокат [PERSON] позов підтримують. Відповідач у відзиві вказує, що земельні ділянки придбані за його особисті кошти, отримані від батька, який отримував пенсію від [PERSON], тому позов не визнає. Позивач у відповіді на відзив зазначає, що вона теж заробляла кошти, оскільки розпочала свою трудову діяльність з 01 вересня 1997 року, а борги, якщо вони і були, завжди віддавалися з доходу сім'ї. Сторін відповідно до ст.ст.128-130\~ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. У поданій до суду заяві позивач та її представник просять справу слухати у їх відсутність. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони позивача, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторона позивача скористалася правовою допомогою. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1993 року по 04\~вересня 2018 року. За час перебування в шлюбі придбано майно, яке зареєстроване на праві власності за відповідачем: 1) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в якому зареєстровані сторони, по вул.Деражнянська, 2 в с.Бармаки Рівненського району Рівненської області /свідоцтво про право власності на домоволодіння від 04 травня 2001 року/; 2) земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га в с.Бармаки Рівненського району Рівненської області відповідно до договору купівлі-продажу від 20 лютого 1998 року /Державний акт про право приватної власності на землю РВ 005258/; 3) земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,108 га в с.Бармаки Рівненського району Рівненської області відповідно до договору купівлі-продажу від 23 січня 2002 року /Державний акт про право приватної власності на землю ІІ- РВ 028107/. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Згідно ст.ст.57, 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Ч.1 ст.70\~СК України встановлено, що у разі поділу вказаного майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71\~СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо подружжя не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Норми ст.ст.57, 60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Припинення шлюбних відносин між подружжям не свідчить про припинення ведення ними спільного господарства, оскільки СК України не передбачає обов'язку подружжя спільно проживати, і проживання за різними адресами не впливає на правовий режим майна, придбаного у шлюбі. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна означає припинення права спільної власності й виникнення на його основі права власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної власності припиняються. Сторонами не заперечується, що майно придбане під час перебування їх у шлюбі. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. Відповідачем не спростовано, що спірне рухоме майно придбане у шлюбі за спільні кошти подружжя. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Ухвалюючи рішення, суд керувався презумпцією спільності майна подружжя та відсутністю належних та переконливих доказів придбання частини майна відповідачем за власні кошти. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог статей ЦПК України, встановивши, що спірні будинок та земельні ділянки набуті подружжям за час шлюбу та в силу вимог ст.ст.60, 70 СК України та ст.ст.368, 372 ЦК України є спільною сумісною власністю і підлягають поділу між подружжям у рівних частках, враховуючи те, що всупереч вимогам ЦПК України на підтвердження своїх доводів відповідач належних та допустимих доказів не надав, дійшов висновку про задоволення позову. Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд. В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені документально підтверджені витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене,

Outcome: approved