Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позиція сторін у справі У березні 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить: - визнати недостовірною і такою, що порушує право на честь, гідність, ділову репутацію позивача, інформацію, яка містить фактичні твердження, поширену ПП «Українська правда», [PERSON] , ГО «ЦЕНТР ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ» на веб-сайті інтернет-видання «Українська правда» за адресою: [INFO] а саме: [PERSON] навіть впливає на кадрову політику відомства. Так, завдяки йому був призначений на посаду радника [PERSON] скандальний [PERSON] ; Він її часто супроводжує. (…) - Навіть проводить співбесіди з потенційними співробітниками; - зобов`язати ПП «Українська правда» і [PERSON] протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили розмістити на веб-сайті інтернет-видання «Українська правда» (pravda.com.ua) текст судового рішення у цій справі; - стягнути з ПП «Українська правда», [PERSON] , ГО «ЦЕНТР ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ» на користь позивача по 50 000 грн 00 коп. моральної шкоди з кожного. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] на веб-сайті інтернет-видання «Українська правда» опубліковано матеріал під заголовком « [INFO] », що містить інформацію про [PERSON] такого змісту: - Співробітник ДБР розповідає УП, що [PERSON] [чоловік [PERSON] ] навіть впливає на кадрову політику відомства. Так, завдяки йому був призначений на посаду радника [PERSON] скандальний [PERSON] , який тривалий час працював у Національній поліції та входив до складу конкурсної комісії у ДБР в 2018 році; - Він її часто супроводжує. (…) - Навіть проводить співбесіди з потенційними співробітниками. Вважаючи таку інформацію недостовірною і такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, наносить шкоду, [PERSON] просить спростувати вказану інформацію та стягнути з відповідачів моральну шкоду. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила задовольнити. До суду надійшов відзив ГО «ЦЕНТР ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ», у якому відповідач заперечує проти позову в повному обсязі з тих підстав, що позивач має статус публічної особи, а межі допустимої критики щодо публічних осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян; стверджуючи про недостовірність інформації, поширеної відповідачами, позивач не надала жодних доказів, що така інформація є недостовірною; частина оскаржуваної інформації є оціночними судженнями, а отже, не підлягає спростуванню; ПП «Українська правда» вже забезпечило реалізацію передбаченого законодавством України права позивача на відповідь. Крім того, відповідач не погоджується з вимогою про стягнення моральної шкоди, оскільки вважає, що позивач не має права заявляти таку вимогу в силу положень ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію»; не наведено доказів на підтвердження того, що порушення прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя; така вимога є похідною від вимоги спростування недостовірної інформації, яку відповідач вважає недоведеною. ПП «Українська правда» також подало відзив, у якому заперечуючи проти позову, зазначило, що позивач не надав доказів недостовірності поширеної інформації; позивач належить до публічних діячів, а відтак межі допустимої критики щодо неї є значно ширшими порівняно з межами такої критики стосовно пересічних громадян; позивачем не враховано, що частина оспорюваної інформації є оціночними судженнями ПП «Українська правда» та ГО «ЦЕНТР ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ». Заперечуючи проти позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, відповідач зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» позивач не має права на заявлення такої вимоги, крім того, не надано доказів про те, що дії відповідачів призвели до моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру позивача. Позивач скористалася своїм процесуальним правом та подала відповіді на відзиви ГО «ЦЕНТР ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ» та ПП «Українська правда», зміст яких в цілому відповідає обґрунтуванню позовних вимог. [PERSON] правом на подання відзиву не скористалася. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2020 р. у справі відкрито провадження для розгляду у порядку загального позовного провадження. У ході підготовчого провадження судом витребовувалися у ПП «Українська правда» докази про ім`я, адресу, а також засоби зв`язку (якщо такі відомі) автора матеріалу та у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернет Інвест» - докази про те, хто є реєстрантом доменного імені pravda.com.ua станом на дату надання відповіді, а також хто був таким реєстрантом станом на [INFO]. Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 20 січня 2021 р. допитано як свідка [PERSON] з приводу питань призначення його на посаду та можливого впливу на таке рішення з боку чоловіка позивача - [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що спірна інформація не відповідає дійсності. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. на веб-сайті інтернет-видання «Українська правда» [INFO] опубліковано матеріал « [INFO] », що містить інформацію про [PERSON] такого змісту: - Співробітник ДБР розповідає УП, що [PERSON] [чоловік [PERSON] ] навіть впливає на кадрову політику відомства. Так, завдяки йому був призначений на посаду радника [PERSON] скандальний [PERSON] , який тривалий час працював у Національній поліції та входив до складу конкурсної комісії у ДБР в 2018 році; - Він її часто супроводжує. (…) - Навіть проводить співбесіди з потенційними співробітниками. Зазначений матеріал опублікований за адресою: [INFO]. Доступ до вказаного веб-ресурсу та публікації вільний, на момент пред`явлення позову матеріал отримав понад 80 тис. переглядів. Наведене підтверджується копією публікації та протоколом огляду веб-сайту адвокатом, копіями відповідей ПП «Українська правда» і ГО «ЦЕНТР ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ» на адвокатські запити представника позивача. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Зазначені положення Основного Закону кореспондуються зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). Згідно з указаною статтею Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Таким чином, свобода на вираження поглядів (свобода слова) не є безмежною та може обмежуватися законодавчими нормами для захисту загальних інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, а також прав, свобод та законних інтересів окремої людини. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а ч. 2 ст. 32 - що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Отже, наведені вище обмеження свободи слова, якщо вони ґрунтуються на відповідних законодавчих нормах, відповідають Конституції України, Конвенції та переслідують легітимну ціль, зокрема недопущення порушення прав інших осіб, у тому числі прав на повагу до честі, гідності та репутації. Такі обмеження знайшли своє закріплення у Цивільному кодексі України (далі - ЦК України), зокрема в загальних засадах (справедливість, добросовісність, розумність - п. 6 ст. 3; обов`язок утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, недопущення дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах - ч. ч. 2, 3 ст. 13) та спеціальних нормах (фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності - ч. 2 ст. 302). Відповідно до ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації; особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, ділової репутації. Отже, право на поширення інформації про іншу особу пов`язується з обов`язком перевірити достовірність такої інформації, а також зустрічним правом особи, про яку поширюється інформація, вимагати поваги до її честі, гідності та ділової репутації. За ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Захист права на недоторканність честі, гідності та ділової репутації може здійснюватися у загальний спосіб: відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України), та/або у спеціальний: спростування недостовірної інформації (ст. 277 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] , звернення до суду обумовлене необхідністю захисту честі, гідності та ділової репутації позивача від порушень унаслідок поширення про неї інформації, що, на думку позивача, не відповідає дійсності. При цьому позивач просить спростувати таку інформацію та відшкодувати моральну шкоду. Такі позовні вимоги в контексті наведеного вище в цілому відповідають вимогам цивільного законодавства. При вирішенні позову [PERSON] по суті в частині доводів про наявність підстав для спростування недостовірної інформації суд урахує таке. Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова ВСУ № 1), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Необхідність встановлення наведених обставин підтверджується і правовими висновками Верховного Суду, що відображено в Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах про захист гідності, честі та ділової репутації. При вирішенні питання щодо наявності факту поширення інформації, яка може порушувати особисті немайнові права іншої особи, суд виходить з такого. Як роз`яснено в п. 15 Постанови ВСУ № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації (п. 12 Постанови ВСУ № 1). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації (п. 15 Постанови ВСУ № 1). Таким чином, спростуванню підлягає негативна інформація про особу, яка набула поширення, тобто доведена до відома хоча б однієї особи, відмінної від позивача, зокрема через мережу Інтернет. Належними відповідачами в останньому випадку є автор інформації та власник веб-сайту, через публікацією на якому відбулося поширення інформації. За інформацією, отриманою з бази даних записів про доменні імена WHOIS, реєстрантом доменного імені pravda.com.ua є [PERSON] , ім`я якої також вказано на згаданому веб-сайті як редактора-засновника. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, [PERSON] є засновником, кінцевим бенефіціарним власником та керівником Приватного підприємства «Українська правда». Крім того, на виконання вимог ухвали суду ТОВ «Інтернет Інвест» повідомило про те, що ТОВ «Інтернет Інвест» надає послуги з реєстрації доменного імені «pravda.com.ua» на підставі публічного (сервісного) договору згідно зі ст. 633, 641 ЦК України, договір у письмовій формі не укладався. Анкетні дані, що були надані при реєстрації доменного імені «pravda.com.ua» станом на [INFO] та станом на дату надання відповіді: [PERSON] ; поштова адреса: [ADDRESS] ; телефон [NUMBER] ; E-mail [INFO] Наведені обставини, які підтверджуються доказами, що містяться в матеріалах справи, свідчать про те, що власниками веб-сайту pravda.com.ua слід вважати ПП «Українська правда» та [PERSON] . В опублікованому матеріалі міститься посилання на Громадську організацію «ЦЕНТР ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ». Автора матеріалу не зазначено, на адвокатські запити представника позивача не надано. На виконання вимог ухвали суду про надання інформації стосовно автора матеріалу ПП «Українська правда» повідомило про те, що отримана колективом видання «Українська правда» з джерел, які не підлягають розголошенню відповідно до положень частини 3 статті 25 Закону України «Про інформацію» та пункту 11 частини 2 статті 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги пред`явлено до належних відповідачів: ПП «Українська правда», [PERSON] та ГО «ЦЕНТР ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ». У публікації міститься достатньо відомостей (ім`я та прізвище, перебування на посаді керівника Державного бюро розслідувань та у минулому - народним депутатом України, обраним від Політичної партії «Слуга народу», згадування імені та прізвища чоловіка), які свідчать про те, що йдеться саме про позивача, та які дозволять вказати на те, що у сторонньої особи повинно скластися уявлення про згадку в наведених висловлюваннях саме позивача - [PERSON] . Тобто поширені відомості стосуються [PERSON] , яка у зв`язку з цим має право на спростування поширеної щодо неї інформації. Зазначені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами: роздруківкою з веб-сайту Верховної Ради України, яка містить інформацію стосовно позивача як народного депутата України, копією Указу Президента України від 27 грудня 2019 р. № 961/2019 «Про призначення тимчасово виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань», копією свідоцтва про одруження позивача. Керівник Державного бюро розслідувань є спеціальним суб`єктом, на якого поширюються вимоги законів України «Про Державне бюро розслідувань», «Про державну службу», «Про запобігання корупції». Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну службу» така служба здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; 2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону; 4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові; 5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень; 6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики; 7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; 8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків; 9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; 10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів. Схожі вимоги передбачено і до діяльності безпосередньо ДБР (ст. 3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»). Як роз`яснено в п. 4 Постанови ВСУ № 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Суд виходить з того, що наведена у позовній заяві інформація, яку позивач просить спростувати, за своїм змістом спрямована на те, щоб створити у сторонньої особи уявлення про несамостійність позивача як керівника Державного бюро розслідувань, наявність стороннього впливу на прийняття кадрових рішень, що суперечить принципам державної служби та служби в Державному бюро розслідувань. Отже, зазначена інформація відповідає критерію негативної, тобто такої, що може порушувати особисті немайнові права, та відповідно такої, що може бути спростована. При встановленні вказаних обставин суд виходить з того, що згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Наведені вище обставини підтверджуються доказами, що містяться в матеріалах справи, відповідачами в ході розгляду справи не спростовано. Крім того, доводи відзивів відповідачів, які зводяться до оцінки поширеної інформації по суті, свідчать про те, що ними згадані обставини фактично визнаються. Відповідно до ст. 80 ЦПК України докази повинні бути достатніми, тобто такими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З огляду на викладене суд доходить висновку про те, що матеріали справи містять достатні докази, які свідчать про поширення через мережу Інтернет шляхом публікації на веб-сайті інтернет-видання «Українська правда» інформації, яка містить негативні відомості про позивача, що породжує право на захист честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до п. 19 Постанови ВСУ № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За ст. 277 ЦК України спростуванню підлягає інформація. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Тобто інформацією є відомості про фактично існуючі об`єктивні обставини, події, дії чи бездіяльність конкретних осіб, що може бути перевірено. На відміну від інформації оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію»). При вирішенні справи суд виходить з того, що інформація, поширена відповідачами, виражена у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень. У висловлюваннях відповідачів йдеться про вчинки конкретних осіб у певний період часу, тобто про фактичні обставини, достовірність яких може бути перевірена. Відповідачами використані мовні засоби, які репрезентують чітке, однозначне, точне позначення фактів, які можна довести або спростувати, що неможливо зробити з оціночним судженням. Оспорювана інформація сформульована ними способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів). У їх висловлюваннях відсутні спеціальні вставні конструкції, прислівники, інші мовностилістичні способи, що мали б виражати їх невпевненість або сумніви щодо вірогідності висловлюваного. Також відсутні будь-які стилістичні конструкції або інші способи, які б вказували на те, що повідомлена інформація є суб`єктивною думкою та особистим поглядом на певні події і відображає особисту точку зору, тобто відсутні ті мовні засоби, які є характерними для оціночних суджень. Про те, що йдеться про фактичні дані, свідчить також загальний тон висловлювань у контексті оспорюваної інформації. Таким чином, твердження відповідачів про поширення ними оціночних суджень, а не інформації суд відхиляє. У даному контексті суд не може обійти стороною і непослідовну, суперечливу позицію відповідачів, які у відзивах з одного боку вказують на оціночний характер висловлювань, а з іншого - на недоведеність недостовірності поширеної інформації, чим фактично визнають поширення ними відомостей у вигляді фактичних даних, а не поглядів чи думок. При розгляді позову суд ураховує те, що спростуванню підлягає виключно недостовірна інформація. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (п. 15 Постанови ВСУ № 1). При вирішенні даної справи суд бере до уваги, що недостовірність поширеної інформації підтверджується викладенням позивачем обставин у позовній заяві, поясненнями представника позивача в судових засіданнях, копією протоколу засідання конкурсної комісії з проведення відкритого конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань, показаннями свідка [PERSON] . Крім того, характер поширеної інформації про те, що чоловік позивача впливав на кадрову політику Державного бюро розслідувань без зазначення того, в чому це проявлялося (крім призначення на посаду [PERSON] ), проводив співбесіди з потенційними співробітниками без вказівки на конкретних осіб та обставини таких співбесід, свідчить про те, що перевірити достовірність такої інформації в інший спосіб не вбачається можливим. У матеріалах справи немає та в ході розгляду справи відповідачі не вказали безпосереднє джерело такої інформації та не конкретизували наведені обставини, щоб дозволило би їх перевірити. Заперечуючи проти доводів позову про недостовірність поширеної інформації, відповідачі усупереч вимогам ст. ст. 13, 81 ЦПК України не надали доказів на підтвердження своїх аргументів. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Відповідачі не надали доказів того, що вони перед поширенням інформації, про спростування якої заявляє позивач, перевірили її достовірність або отримали її з офіційних джерел. Будь-якого посилання на офіційні джерела опублікований матеріал не містить. Отже, з огляду на вимоги ст. ст. 12, 80, 81 ЦПК України суд визнає достатніми докази на підтвердження того, що мало місце поширення фактичних відомостей про позивача, які мають характер недостовірних. При оцінюванні аргументів відповідачів про те, що позивач має статус публічної особи, межі допустимої критики стосовно якої можуть бути ширшими порівняно з іншими особами, суд ураховує наступне. Як роз`яснено в п. 21 Постанови ВСУ № 1, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Політичні діячі та посадові особи, які обіймають політичні (публічні) посади або здійснюють публічну владу, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у ЗМІ, про що зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 01 липня 1997 року у справі «Обершлік проти Австрії (No 2)» (Oberschlickv. Austria (No2), від 24 червня 2004 року у справі «Принцеса фон Ганновер проти Німеччини» (Von Hannoverv. Germany), від 25 червня 2019 року (заява No 14047/16) у справі «Цу Гуттенберг проти Німеччини» (Zu Guttenbergv. Germany). Позивач належить до категорії публічних осіб. Однак свобода поширення інформації та критики щодо публічних осіб не є безмежною. Так, ширша свобода у висловлюваннях стосовно публічних осіб передбачає: а) більш широку можливість висвітлення пов`язаних з такими особами фактів; б) можливість піддавати дії та бездіяльність публічних осіб більш критичній оцінці із застосуванням більш гострих висловлювань, які, однак, не повинні переходити в брутальну, принизливу чи непристойну форму. Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», критика належить до оціночних суджень. Тобто про критику можна говорити тоді, коли висловлювання містять не фактичні обставини, а суб`єктивне ставлення особи до тих інших обставин чи подій, що мали місце. Водночас висловлювання, які просить спростувати позивач, під наведені вище критерії не підпадають, оскільки: а) не є достовірними, а отже, не можуть бути визнані фактами; б) не є оціночними судженнями, а отже, не можуть бути визнані критикою. Суд також ураховує, що достовірність і точність подання інформації є одними з основоположних засад професійної та етичної журналістики. У Декларації принципів поведінки журналістів, прийнятій на ІІ всесвітньому Конгресі Міжнародної федерації журналістів (Бордо, 25-28 квітня 1954 року), зі змінами на 18-му всесвітньому Конгресі МФЖ (Хельсингьор, 2-6 червня 1986 року), йдеться, що журналіст має розцінювати як серйозні порушення наклеп, дифамацію, безпідставні звинувачення. У Міжнародних принципах журналістської етики, які були затверджені на міжнародній конференції в Парижі в 1983 році, зазначено, що головне завдання журналіста ? гарантувати аудиторії отримання правдивої і достовірної інформації через чесне відображення об`єктивної реальності. Отже, позовні вимоги про спростування недостовірної інформації стосовно позивача підлягають задоволенню. З урахуванням змісту позовної заяви суд відхиляє доводи ГО «ЦЕНТР ПРОТИДІЇ КОРУПЦІЇ» стосовно того, що ПП «Українська правда» вже забезпечило реалізацію права позивача на відповідь. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суд ураховує, що: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві (п. п. 3, 5 Постанови ВСУ № 1). Таким чином, враховуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами, та право позивача самостійно обирати спосіб захисту свого права (диспозитивність цивільного судочинства - ст. 13 ЦПК України), позивач у даному випадку має право на спростування недостовірної інформації стосовно себе. При виборі способу спростування інформації суд ураховує те, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. Таким чином, позовні вимоги про визнання поширеної інформації недостовірною і такою, що порушує право на честь, гідність, ділову репутацію позивача, а також зобов`язання ПП «Українська правда» і [PERSON] протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили розмістити на веб-сайті інтернет-видання «Українська правда» текст судового рішення, є належним способом захисту прав позивача. При вирішенні питання щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди суд виходить з такого. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Згідно зі ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Таким чином, спростування недостовірної інформації не позбавляє особу права вимагати також і відшкодування моральної шкоди. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вирішуючи дане питання, суд бере до уваги, що, як підтверджено доказами, наданими позивачем, те не спростовано відповідачами, опублікований на веб-сайті інтернет-видання «Українська правда» матеріал під заголовком: « [INFO] », на момент пред`явлення позову отримав понад 80 тис. переглядів та 2465 поширень у соціальній мережі «Фейсбук». У той же день видання «Українська правда» розмістило на своєму веб-сайт аналогічну інформацію в окремій публікації під заголовком: «[INFO]». Інші видання, серед яких « Зеркало недели », «Новое время», «Хвиля», здійснили передрук матеріалу видання «Українська правда». Таким чином, інформація, яку просить спростувати позивач, набула широкого розповсюдження. Самі відповідачі визнають, що позивач є публічною особою. Отже, широке поширення недостовірної інформації завдає шкоди честі та гідності позивача як людини, її діловій репутації як публічної особи та авторитету як керівника правоохоронного органу. Слід урахувати, що характер дій відповідачів та відсутність з їх сторони доказів про перевірку достовірності інформації перед її оприлюдненням свідчать про умисний характер таких дій, тобто про наявність в їх діях вини. При цьому відповідачами не доведено, як це передбачено ч. 2 ст. 1166 ЦК України, що шкоду позивачу завдано не з їх вини. Суд відхиляє доводи відповідачів про те, що позивач як суб`єкт владних повноважень не має права на відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням щодо неї недостовірної інформації. Суд виходить з того, що на відміну від Кодексу адміністративного судочинства (ст. 4) Закон України «Про інформацію» (ст. 1) не відносить до суб`єктів владних повноважень посадових та службових осіб. Така відмінність закріплена також у ст. 31 названого Закону, відповідно до першого речення ч. 2 якого суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Натомість у другому реченні ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» передбачено, що наведене вище положення не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді. Можливість стягнення моральної шкоди посадовими особами випливає і з ч. 4 ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», де прямо передбачено умови такої компенсації. Крім того, суд виходить з того, що право на повагу до честі, гідності та ділової репутації належить до особистих немайнових прав фізичної особи, такі права належать кожній фізичній особі від народження і не залежать від професійного статусу людини (ст. ст. 269, 270 ЦК України). Можливість відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення особистого немайнового права людини також не залежить від її статусу чи інших ознак (ст. ст. 23, 280 ЦК України). Суд, крім іншого, ураховує, що відповідно до ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 24 Основного Закону громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, відмова в стягненні моральної компенсації виключно через те, що позивач обіймала посаду в державному органі, по суті була б дискримінацією за ознакою наявності певного професійного статусу, що неприпустимо. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди в цілому є обґрунтованими. При визначенні розміру відшкодування суд виходить з того, що з огляду на диспозитивність цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) такий розмір визначається насамперед позивачем при зверненні до суду. У свою чергу суд при розгляді справи повинен оцінити співмірність заявлених позивачем вимог з точки зору засад справедливості, добросовісності та розумності. Ураховуючи характер правовідносин, що склалися між сторонами, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної вимоги про відшкодування відповідачами моральної шкоди та стягнення з них по 5 000, 00 грн з кожного, що є співмірним з характером правопорушення та діями відповідачів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню судові витрати у розмірі 8 576, 73 грн з кожного.

Outcome: partial