Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позов та його обґрунтування 20.11.2020 від [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить: - визнати недійсним договір позики AG 7555048 від 11.03.2020 (номер кредиту в системі L5867478); - зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із своєї бази кредитних історій запис та всю інформацію щодо договору позики AG 7555048 від 11.03.2020 (номер кредиту в системі L5867478); - стягнути з відповідачів судові витрати, в т.ч. судовий збір 1681,60 грн. та 16,82 грн. комісії банку за сплату судового збору. В обґрунтування позову зокрема зазначається, що [PERSON] мав намір отримати кредит на господарські потреби та подав необхідні документи в один із банків для оформлення позики, однак дане питання було тимчасово призупинено, оскільки банком було виявлено в Українському бюро кредитних історій інформацію про те, що у [PERSON] начебто непогашений кредит на користь ТОВ ФК «Дінеро». Позивач скористався платним ресурсом htts://www.ubki.ua та отримав підтвердження, що в Українському бюро кредитних історій наявна інформація про те, що він 11.03.2020 уклав договір позики L5867478 та отримав 4 200,00 грн. у ТОВ «ФК «Дінеро» строком до 10.04.2020 і цей кредит вже є простроченим. Позивач стверджує, що грошових коштів не отримував, не укладав жодних договорів позики з ТОВ «ФК «Дінеро» та інших правовідносин з відповідачем не мав. ТОВ «ФК «Дінеро» надало договір позики та спеціальні умови договору позики AG 7555048 від 11.03.2020 (номер кредиту в системі L5867478), який не містить підпису [PERSON] . В той же час, в реквізитах сторін співпадають паспортні дані, ПІБ та РНОКПП. Однак, номер мобільного телефону та адреса електронної пошти йому не належать. До того ж, як вказано в договорі позики, для укладення цього договору необхідно подати заявку та підтвердити/підписати договір через Особистий кабінет на порталі ТОВ «ФК «Дінеро» за допомогою мобільного телефону. Однак, [PERSON] ніколи не реєструвався і не мав особистого кабінету на цьому сайті, не подавав заявки і не підписував договір позики та не мав такого номеру мобільного телефону, який вказано в договорі. ТОВ «ФК «Дінеро» також надало банківську виписку щодо видачі кредиту клієнту - [PERSON] по договору позики AG 7555048 від 11.03.2020 (номер кредиту в системі L5867478). З виписки вбачається, що кредит в сумі 4 200,00 грн. перерахований на платіжну картку Мастеркард [NUMBER] , яка емітована ТАСКОМБАНКом . Однак, позивач не є клієнтом ТАСКОМБАНКу та не використовує його платіжні картки, в т.ч карту [NUMBER] . Наведене, на думку позивача, свідчить, що частково використовуючи персональні дані [PERSON] невідомі особи протиправно отримали грошові кошти, а за інформацією ТОВ «Українське бюро кредитних історій» боржником за цим кредитом є позивач і ТОВ «ФК «Дінеро» має право вимоги до нього. Таким чином, договір позики AG 7555048 від 11.03.2020 (номер кредиту в системі L5867478) укладений поза волею позивача, оскільки договір від імені позивача було укладено невідомими особами, а позивач кошти за цим договором не утримував. Отже, у момент укладення кредитного договору сторонами не було додержано вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, що є підставою недійсності даного правочину. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2020 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Жовноватюк В.С. (а.с. 1). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03.12.2020 вказану позовну заяву прийнято до провадження суддею Жовноватюк В.С., розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмове провадження) (а.с. 24-25). Розпорядженням в.о. керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 211 від 05.02.2021 у зв`язку з перебуванням судді Жовноватюк В.С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи (а.с. 32). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. (а.с. 33). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17.02.2021 позовну заяву [PERSON] до ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «УБКІ» про визнання недійсним договору позики та зобов`язати вчинити дії прийнято до розгляду суддею Зуєвич Л.Л. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Заява про приєднання додаткового доказу 23.12.2020 від позивача до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява про приєднання додаткового доказу у справі, зав змістом якої позивач просить суд долучити до матеріалів справи довідку, якою АТ «Таскомбанк» підтверджує, що [PERSON] не є клієнтом даного банку і жодних договорів з ним не укладав. Відзив на позов відповідача 2 та його обґрунтування 15.02.2021 від ТОВ «Українське бюро кредитних історій» до Солом`янського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому ТОВ «Українське бюро кредитних історій» просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив на позов обґрунтований, зокрема, тим, що станом на момент розгляду даної справи договір є дійсним, а інформація, яка складає кредитну історію є достовірною і коректною. Крім того, звертає увагу суду, що на сьогоднішній день факту укладення кредитного договору шахрайським шляхом не підтверджено. Зважаючи на те, що зобов`язання за договором не виконано належним чином та існує заборгованість, ТОВ «УБКІ» не має правових підстав на вилучення інформації щодо позивача з кредитної історії. Відповідь на відзив на позов відповідача 2 16.02.2021 від позивача до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив, в якій позивач, зокрема, зазначає, що відповідач не зміг спростовувати та заперечити, що саме він розповсюдив недостовірну інформацію про позивача, оскільки саме він порушив Закон України «Про захист персональних даних» та без згоди позивача вніс його персональні дані у реєстр, який не дозволяє позивачу отримати кредити в інших банках. Відзив на позов відповідача 1 та його обґрунтування 18.02.2021 від ТОВ «ФК «Дінеро» до Солом`янського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому ставиться питання про визнання ТОВ «ФК «Дінеро» неналежним відповідачем та відмову в задоволенні позовних вимог. Такий відзив на позов обґрунтований, зокрема, тим, що оспорюваний договір не має жодної ознаки та мотивів, щоб вважати його недійсним. Наголошується на тому, що рішення суду щодо недійсності нікчемних правочинів не вимагається. Крім того, зазначається, що позивач у позовній заяві просить суд визнати недійсним кредитний договір, однак такий договір між позивачем та відповідачем ніколи не укладався. Звертається увага на те, що у позовній заяві зазначається, що невстановлена особа, заволоділа особистими даними позивача та уклала договір з ТОВ «ФК «Дінеро» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», та отримала грошові кошти на картковий рахунок, який не належить позивачу. ТОВ «ФК «Дінеро» зазначає, що після виявлення зазначених подій, оспорюваний договір був занесений в Реєстр Шахрайства та вилучений з роботи управління стягнення боргів (внутрішній підрозділ відповідача 1). Станом на дату подання відзиву на позовну заяву, ТОВ «ФК «Дінеро» не має договірних відносин з позивачем, а отже, не має грошових вимог до позивача за оспорюваним договором. Фактичні обставини справи, встановлені судом Матеріали справи містять текст договору № AG 7555048 та спеціальних умов до нього згідно яких від імені [PERSON] 11.03.2020 з ТОВ «ФК «Дінеро» укладено договір позики (номер кредиту в системі L5867478) (а.с. 16-17). Згідно банківської виписки АТ «ТАСКОМБАНК» щодо видачі кредиту клієнту [PERSON] по договору позики № AG 7555048 (номер кредиту в системі L5867478) (а.с.18) ТОВ «ФК «Дінеро» перерахувало 4 200,00 грн. Як стверджує позивач, він скористався платним ресурсом htts://www.ubki.ua та отримав підтвердження, що в Українському бюро кредитних історій наявна інформація, що він уклав 11.03.2020 договір позики L5867478 та отримав 4 200,00 грн у ТОВ «ФК «Дінеро» строком до 10.04.2020, на підтвердження чого надано скріншоти сайту htts:// www.ubki.ua (а.с. 9-10). У відповіді ТОВ «ФК «Дінеро» від 28.10.2020 № 4119 на лист позивача вказано, що компанія перевірила обставини оформлення кредиту на його ім`я та зазначено, що по даному факту буде направлено заяву до органів поліції для організації перевірки на предмет шахрайства (а.с.11). Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 08.07.2020 зареєстровано кримінальне провадження № 12020105050000091 у зв`язку з надходженням 07.07.2020 потерпілого [PERSON] за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України. У такому витязі з ЄРДР зазначено наступний короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: «11.03.2020 представники фінансової компанії «Дінеро» шахрайськими шляхом, скориставшись персональними даними [PERSON] , [INFO] , оформили кредитний договір на ім`я [PERSON] , [INFO] , чим завдали останньому матеріальної шкоди у сумі 4 200 грн., з подальшими нарахуванням заборгованості» (а.с. 12). Відповідно до довідки від 10.12.2020 № 87/526, виданої [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), станом на 27.11.2020 між ним та АТ «Таскомбанк» жодного договору не укладено (а.с. 30). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті). У ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, основними ознаками договору є: домовленість, тобто для його існування повинен бути компроміс, волевиявлення учасників, яке збігається; для договору повинна бути домовленість двох чи більше осіб, що означає, що з волевиявлення лише однієї сторони не може виникнути договір. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Відсутність волевиявлення означає, що сторона не мала на меті укладати відповідний договір та не укладала його. Позивач стверджує, що договір позики від 11.03.2020 № L5867478 не укладав. ТОВ «ФК Дінеро» у відзиві на позовну заяву, щодо зазначеного не заперечує. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 9901/864/18 (провадження № 11-528заі19), вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20) вказано: «Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії); Тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові». За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19): «Суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення». Разом з тим, суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц викладено наступну правову позицію: «Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. У разі якщо сторони згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував… Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту». Враховуючи наведені правові позиції, а також твердження сторін спору про те, що спірний договір є неукладеним, у задоволенні позовних вимог про визнання відповідного договору недійсним слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки законодавчо не передбачено такого способу захисту як визнання недійсним правочину, який не укладався. Щодо вимоги про зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із своєї бази кредитних історій запис та всю інформацію щодо оскаржуваного договору позики, то таку вона обґрунтована тим, що вказаний договір позики є недійсним, що є підставою для виключення інформації щодо нього з бази. Тобто така вимога є похідною від первинної вимоги про визнання недійсним договору позики. Проте, оскільки у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору позики відмовлено, то і у задоволенні похідної вимоги про вилучення інформації щодо відповідного договору слід відмовити. Висновок суду За таких обставин суд вважає що позивачем при зверненні до суду з позовом у даній справі було неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо судових витрат Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача покладаються на нього. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed