Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 51556,64 гривень. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що 05 вересня 2011 року між ПАТ «ВТБ банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №117-АК/2011-97 у відповідності до якого останній отримав кредит у сумі 84928,00 гривень зі строком кредитування до 02 вересня 2016 року під 20% річних за користування кредитом. ПАТ «ВТБ банк» було надано відповідачу кредитні кошти. Між ПАТ «ВТБ банк» та позивачем 22 червня 2015 року було укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №220615нв відповідно до якого, позивач набув права нового кредитора відповідача за кредитним договором. Відповідач свої зобов'язання з повернення кредитних коштів по кредитному договору не виконав, у зв'язку з чим має перед позивачем заборгованість в розмірі 51556,64 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь і яка складається з наступного: 34651,53 гривень заборгованість за кредитом, 2083,50 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом; 14821,61 гривень - індекс інфляції та 3% річних станом на 21.12.2015 року. Позивачем двічі уточнювались вимоги позову та в останній редакції яких позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №117-АК/2011-97 від що 05 вересня 2011 року у розмірі 40493,63 гривень, яка складається з наступного: 34651,53 гривень заборгованість за кредитом, 2083,50 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3758,60 гривень - індекс інфляції та 3% річних станом на 21.12.2015 року. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в позовній заяві позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності його представника. В наданих до суду письмових поясненнях та уточненому позові додатково зазначають, що 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ банк» та позивачем було укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №220615нв відповідно до якого, позивач набув права нового кредитора відповідача за кредитним договором, про що позивачем було направлено на адресу відповідача повідомлення, однак боржник який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не звільняється від обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Щодо посилання відповідача на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», зазначають, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати, а тому проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (неустойкою та пенею). Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились надали до суду письмову заяву, якою просили справу розглядати за їх відсутності. Уточнені позовні вимоги у письмових поясненнях від 22.11.2017 року визнали частково, а саме, 34651,53 гривень заборгованість за кредитом, 2083,50 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом, 3% річних у сумі 1048,00 гривень та інфляційні збитки у розмірі 1058,24 гривень. В наданих до суду письмових запереченнях від 23.11.2016 року зазначають, що у відповідності до ст. 2 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та враховуючи, що відповідач мешкає на території міста Вугледара, яке віднесено до населених пунктів, де здійснюється антитерористична операція, нарахування позивачем та стягнення інфляційних витрат в сумі 14027,53 гривень, а також 3% річних у сумі 794,08 гривень є неправомірними та не підлягають задоволенню. Окрім того, зазначають на помилкове використання позивачем формули розрахунку інфляційних витрат при визначенні їх розміру, оскільки розрахунок має здійснюватись виходячи зі збільшення щомісячних платежів на величину індексу інфляції відповідного періоду, а не з загальної заборгованості за користування кредитом та відсотками за користування кредитом. Додатково зазначають, що право вимоги дострокового повернення кредиту виникло у позивача з 22.07.2015 року, тобто через 30 календарних днів з дати направлення відповідачу повідомлення відступлення права вимоги, а тому розрахунок суми боргу, з урахуванням індексу інфляції, має проводитись з липня 2015 року по грудень 2015 року, а не січня 2015 року по грудень 2015 року як це було здійснено позивачем. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду письмові пояснення позивача, заперечення, пояснення відповідача та його представника, приходить до висновку, що уточнений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з кредитного договору №117-АК/2011-97 від 05.09.2011 року, укладеного між Пат «ВТБ банк» та [PERSON], банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 84928,00 гривень в порядку та на умовах, зазначених у даному договорі, а позичальник зобов'язується прийняти кредит, використовувати його за цільовим призначенням, повернути банку кредит у повному обсязі 02.09.2016 року, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 20% річних, комісійну винагороду та інші платежі, на умовах та у строки, що встановлені цим договором. Відповідно до п. 5.2.2. Кредитного договору банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове погашення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення або у інші строки, передбачені умовами цього договору (а.с. 3-11). На виконання умов договору ПАТ «ВТБ банк» перерахувало на рахунок [PERSON] кредитні кошти у розмірі 84928,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №45789 від 05 вересня 2011 року (а.с. 12). Відповідно до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №220615нв від 22 червня 2015 року, укладеного між ПАТ «ВБР банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Акту прийому передачі Документації до зазначеного договору від 22 червня 2015 року, ПАТ «ВБР банк» як первісний кредитор передав свої права вимоги до боржників, зокрема [PERSON] за кредитним договором №117-АК/2011-97 від 05.09.2011 року, а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» як новий кредитор набуло право вимоги первісного кредитора за зазначеним кредитним договором та договором забезпечення, та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціна договору у порядку та у строки встановлені цим договором (а.с. 13-15, 16, 103-108-109). З метою повідомлення відповідача про зміну кредитора у кредитному договорі відповідачем на адресу [PERSON] було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги 22.06.2015 року, яким повідомлено останнього, про зміну первісного кредитора з ПАТ «ВБР банк» на нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на підставі договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №220615нв від 22 червня 2015 року, та повідомлено про необхідність сплатити суму заборгованості у розмірі 36735,03 гривень (а.с. 100). Окрім того, позивачем 22 червня 2015 року на адресу відповідача було направлено вимогу про погашення кредитної заборгованості на підставі ст. ст. 530, 1082, 1084 ЦК України, яким повідомлено [PERSON] про наявність боргу, який станом на 22.06.2015 року складає 36735,03 гривень, а тому зазначили, що останньому слід у строк до 22.07.2015 року закрити заборгованість за договором або зв'язатись з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» для узгодження вигідних умов подальшої сплати заборгованості (а.с. 101). Відповідно до розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором №117-АК/2011-97 від 05.09.2011 року заборгованість останнього станом на 22.06.2015 року становить 36735,03 гривень, яка складається з наступного: 34651,53 гривень - заборгованість за кредитом; 2083,50 гривень відсотки за користування кредитом. Відповідно до розрахунків інфляційних витрат та 3% річних за користування грошовими коштами, наданих позивачем, збиток останнього від інфляції за період з січня 2015 року по грудень 2015 року, складає 2710,60 гривень, а 3% річних за період з 08.01.2015 року по 21.12.2015 року становить 1048,00 гривень (а.с. 111, 112). Згідно розрахунку заборгованості інфляційних витрат, наданого представником відповідача, інфляційні нарахування на суму боргу, за період з 01.08.2015 року по 21.12.2015 року, становлять 1058,24 гривень. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно до ст. ст.1049, 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Так, обставини які визнані сторонами, відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню, а тому, наявність, розмір та спосіб розрахунку заборгованостей за кредитом, по відсотках за користування кредитом та 3% річних за користування грошовими коштами, не підлягають доказуванню в судовому засіданні. Крім того, зазначене підтверджене наданими до суду розрахунками заборгованостей. Більше того, відповідачем та його представником не оспорювалась правильність розрахунку заборгованостей за кредитом та відсотками за користування кредитом, наданого позивачем. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання не виконав і тому станом на 22.06.2015 року має перед позивачем становить: 34651,53 гривень - заборгованість за кредитом; 2083,50 гривень - відсотки за користування кредитом, та 3% річних за період з 08.01.2015 року по 21.12.2015 року у розмірі 1048,00 гривень, а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача інфляційних витрат за користування грошовими коштами, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та не є тотожними та не відноситься до штрафних санкцій, пені або неустойки, аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 06 червня 2012 року у справі №6-38цс11. Тому, відсутні правові підстави для застосування до інфляційних нарахувань положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Враховуючи, що суд дійшов висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом, і таке зобов'язання зводиться до сплати грошових коштів, отже є грошовим зобов'язанням, яке [PERSON] належним чином не виконував, це дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів. Окрім того, в останніх уточнених позовних вимогах позивач здійснив помісячний перерахунок сум інфляційних витрат, який в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства, у відповідності до якого сума збитку позивача від інфляції за період з січня 2015 року по грудень 2015 року становить 2710,60 гривень. При цьому суд вважає необхідним зауважити, що розрахунок інфляційних витрат наданий представником відповідача здійснено не з часу фактичного виникнення заборгованості відповідача, а виходячи з дати укладення між ПАТ «ВБР банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань, що не відповідає положенню ч. 1 ст. 514 ЦК України, щодо переходу до нового кредитора права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню інфляційні витрати за весь час прострочення, а саме за період з лютого 2015 року по грудень 2015 року, у розмірі 2710,60 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: approved