Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Терещенко С.М.звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою, в якій просив видати обмежувальний припис, яким вжити заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] на строк 6 місяців та покладення на нього обов`язків: - перебування в місці перебування (проживання) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - наближення на 100 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] , а саме: дитячого садочка № 29 за адресою: м. Черкаси, б-р Шевченка 176 ; місця перебування (проживання) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; місця роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування вказаних вимог зазначав, що мати заявниці, [PERSON] , [INFO] , проживає у квартирі [ADDRESS] , де часто перебуває і сама заявниця зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] . Заінтересована особа [PERSON] , [INFO] , є рідним братом [PERSON] , який раніше проживав з нею та її мамою за адресою: [ADDRESS] , але на даний час не має постійного місця проживання, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює. Заявниця та її мати потерпають від насильства зі сторони [PERSON] вже протягом кількох років, його поведінка негативно впливає на здоров`я та працездатність [PERSON] , а останнім часом значно погіршився і стан здоров`я [PERSON] .. Після неодноразових скандалів, сварок, образ та погроз з боку [PERSON] , вона не може належним чином виконувати свої професійні обов`язки, оскільки останній не контролює свої дії (вчинки). Окрім цього він погрожує розправою в присутності малолітнього сина, який тривалий час не може оговтатись після його візитів, довго не може заснути та почав боятись виходити на вулицю. Самотужки налагодити відносини не вдалося. Оскільки [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , а [PERSON] , проживаючи в ній, не сплачував комунальні послуги, вона була змушена звернутись до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. Проте, не зважаючи на це [PERSON] продовжував приходити до квартири та влаштовував сварки, погрожував фізичною розправою та викраденням її сина. 11.05.2021 [PERSON] вчинив домашнє насильство відносно заявниці та її матері (ображав нецензурними словами, словесно погрожував побиттям), у зв`язку з чим вона змушена була викликати працівників поліції, які склали протокол про адміністративне правопорушення та винесли терміновий заборонний лис стосовно кривдника. За таких обставин, враховуючи що [PERSON] вчиняє насильство щодо заявниці протягом тривалого часу, попередні заходи вжиті поліцією виявились неефективними, його агресія щоразу посилюється, а вірогідність настання тяжких наслідків для здоров`я заявниці, її матері та сина є дуже високою, вона була змушена звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2021, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М. визначена для розгляду судової справи № 711/3916/21. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.06.2021 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду в порядку окремого провадження. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Поліщук М.А. вимоги заяви підтримав та просив їх задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб, але неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Стаття 3 Конституції України вказує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Україна, як кожна держава учасниця, що ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, взяла на себе негативні та позитивні зобов`язання щодо забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції та протоколах до неї. Згідно з визнаними Україною міжнародними стандартами насильство в сім`ї виступає грубим порушенням прав людини і посягає на основні соціальні цінності життя людини, честь та гідність, недоторканність та безпеку, власність та приватне життя, а також на право дітей на виховання у сімейному середовищі. Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який прийнято з метою реалізації запобіганню насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами. Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Так, згідно положеннями ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на батьків (мати, батько) і дитину (дітей), рідних братів і сестер. Згідно із частиною другою статті 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункту 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (п.1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). За таких обставин, обмежувальний припис є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому. Крім того, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21.11.2018 у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09.12.2019 у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18). Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно із загальним принципом цивільного судочинства - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Звертаючись із заявою про видачу обмежувального припису, заявник посилається на те, що її рідний брат [PERSON] протягом тривалого часу вчиняє щодо неї насильство, приходить до квартири за адресою: [ADDRESS] , яка перебуває у її власності, та в якій раніше він прожив, влаштовує там сварки з погрозами. Попередньо вжитті поліцією заходи щодо кривдника виявились неефективними, його агресія щоразу посилюється, а вірогідність настання тяжких наслідків для її здоров`я та здоров`я її матері та сина є дуже високою. На підтвердження означено заявник надала суду у якості доказу вчинення щодо неї домашнього насильство копію термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 194513 від 11.05.2021, відповідно до якого стосовно [PERSON] , [INFO] , у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства, а саме погрози фізичної розправи, стосовно [PERSON] було застосовано заходи термінового заборонного припису, строком на 3 доби, а саме: зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства. При цьому, суд звертає увагу, що терміновий заборонний припис від 11.05.2021 винесений відносно [PERSON] , тоді як заявниця просить видати обмежувальний припис відносно [PERSON] .. Окрім цього, у графі «які перебувають у стосунках» підкреслено «мати (батько) або дитина (діти) одного з подружжя (колишнього подружжя)», тоді як в заяві та поясненнях представник заявника зазначає, що постраждала особа та кривдник являються рідним братом та сестрою. В матеріалах справи відсутні будь які докази чи було допущено порушення [PERSON] зазначеного припису. Інших доказів вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно [PERSON] матеріали справи не містять. Таким чином, на момент розгляду заяви про видачу обмежувального припису, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 173-2 КУпАП, а саме - вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. З огляду на суть обмежувального припису, як тимчасового заходу виконуючого захисну та запобіжну функцію, направленого на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях, та те, що зібрані у справі докази не дозволяли встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису відсутні. Відповідно до ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги заявника не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Outcome: dismissed