Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Савіхіна Анастасія Миколаївна, що діє на підставі довіреності № 8332-К-Н-О від 31.08.2017 року, звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням наданих уточнень просить стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором від 14 жовтня 2011 року у розмірі 38297 гривень 31 копійка та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 14 жовтня 2011 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір без номеру, шляхом підписання Заяви, згідно якої відповідач отримав кредит у розмірі 12100,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті: http:privatbank.ua, складає між ним та Баком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. В Умовах та правилах надання банківських послуг вказано, що власник зобов`язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту. При порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову (пункт 2.1.1.7.6 Договору). Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договору. У зв`язку з тим, що відповідачем [PERSON] були порушені зобов`язання, встановлені договором, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, у відповідача станом на 04 вересня 2019 року виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3284 гривні 91 копійка; заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 13164 гривні 46 копійок; заборгованість за пенею у розмірі 18848 гривень 07 копійок; заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень у розмірі 700 гривень 00 копійок; штраф (фіксована частина) - 500 гривень 00 копійок; штраф (процентна складова) - 1799 гривень 87 копійок. Оскільки позичальником [PERSON] так і не були повернені кошти за кредитним договором, представник позивача змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення зазначених коштів у судовому порядку. Ухвалою від 26 лютого 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. В наданому до позову клопотанні представник позивача вказує, що підтримує позовні вимоги в цілому, просить стягнути з [PERSON] заборгованість у повному обсязі, зазначає, що розгляд справи може відбутися без представника банку за наявності наданих доказів по справі. Відповідач у судові засідання, що були призначені на 21 березня 2019 року, 07 травня 2019 року, 10 червня 2019 року, 03 липня 2019 року, 06 серпня 2019 року, 05 вересня 2019 року та 12 грудня 2019 року не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з даними поштових відділень судові повістки на 21 березня, 10 червня 2019 року та 12 грудня 2019 року повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення - «за закінченням встановленого строку зберігання». Судові повістки на 07 травня 2019 року, 03 липня 2019 року, 06 серпня 2019 року та 05 вересня 2019 року згідно з повідомлення про вручення поштового відправлення були отримані матір`ю відповідача. У судове засідання, що було призначено на 17 січня 2020 року [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/858667 /). Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву, відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач не подав. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З матеріалів справи судом встановлено, що 14 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке в подальшому зінуло назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір без номеру шляхом підписання [PERSON] анкети - заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» у Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», за змістом якої останній погодився з тим, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, «Умовами і правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті: http:privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем фактів підписання вказаної вище заяви про отримання банківських послуг. Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі. Крім мотивів, викладених вище, суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 квітня 2018 року по справі № 357/12292/16-ц, в якій зазначено, що неоспорювання кредитного договору, часткове його виконання відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України свідчить про правомірність цього правочину. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття умов цього договору. Таким чином, відповідно до даного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 12100 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Отже, між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Згідно пункту 2.1.1.12.2 Договору в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Сплату відсотків за користування кредитом клієнт здійснює шляхом надання доручення банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків (договірне списання). У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом згідно пункту 2.1.1.12.6.1 Договору на суму від 100 грн. клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування відсотків по кредиту. Пунктом 1.1.3.2.4 Договору передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. При цьому у сторін Договору виникають обов`язки: у кредитора інформувати позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9. «Умов та правил надання банківських послуг», у позичальника отримання виписки про стан та про здійсненні операції по карткових рахунках (пункт 1.1.2.1.5 Договору). На підставі пункту 1.1.5.2 Договору, неотримання або несвоєчасне отримання клієнтом виписок про стан рахунків не звільняє клієнта від виконання його зобов`язань за даним Договором. Відповідно до пункту 1.1.6.1 та пункту 1.1.6.2 Договору зміни в «Умови та правила надання банківських послуг» вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє про внесені зміни шляхом використання різних каналів зв`язку серед яких: офіційний сайт банку www.privatbank.ua, розміщення інформації у відділеннях банку. У разі незгоди зі змінами «Умов та правил надання банківських послуг» або з «Тарифів банку» клієнт має право надати банку заяву про розірвання Договору виконавши умови пункту 2.1.1.5.4 Договору, які передбачають погашення перед банком заборгованості, у тому числі і заборгованість, що утворилася протягом 30 днів з моменту повернення карток, виданих держателю і його довіреним особам. При незгоді зі списанням коштів по картрахунку інформувати письмово банк про це протягом тридцяти п`яти днів з моменту списання (у разі якщо вирішення питання передбачає розгляд письмово заяви). В разі невиконання зобов`язань за договором, позичальник зобов`язаний на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту за договором (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплатити винагороду банку (пункт 2.1.1.5.6. «Умов та правил надання банківських послуг»). Судом встановлено, що позивач виконав усі взяті на себе зобов`язання, встановивши ліміт на кредит відповідачу. Проте, відповідачем [PERSON] було порушено зобов`язання, встановлені умовами кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором. Таким чином, умови кредитного договору щодо дати кінцевого розрахунку по погашенню кредиту, процентів та щомісячної комісії відповідачем порушені. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з порушенням [PERSON] виконання зобов`язань за кредитним договором від 14 жовтня 2011 року відповідач станом на 04 вересня 2019 року має заборгованість у розмірі 38297 гривень 31 копійка, яка складається з наступного: -3284 гривні 91 копійка - заборгованість за тілом кредиту; -13164 гривні 46 копійок - заборгованість за простроченим тілом кредиту; -18848 гривень 07 копійок - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; -700 гривень 00 копійок - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень; -штраф у виді фіксованої частини у розмірі 500 гривень 00 копійок та штраф у виді процентної складової у розмірі 1799 гривень 87 копійок (відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг). Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не заперечувався та у встановленому законом порядку не спростовано. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини. Так, відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладений між сторонами по справі кредитний договір, за своєю правовою природою, є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язав (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання кредитного договору від 14 жовтня 2011 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надав суду доказів щодо звернення до банку з письмовою заявою про закриття карткового рахунку. Приписи частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплатити проценти, належні йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. При цьому, згідно вимог статтей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України у встановлений строк. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями статті 611 Цивільного кодексу України. Так, згідно вищевказаної норми права, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами по справі виникли кредитні правовідносини, відповідно до яких відповідач отримавши від банку кошти у кредит, своїх зобов`язань з їх повернення і сплати процентів за користування грошима належним чином не виконав. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3284 гривні 25 копійок - підлягають задоволенню, оскільки відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, підтверджені належними доказами. Разом з заборгованістю за тілом кредиту стягненню підлягає заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 13164 гривні 46 копійок. Оскільки, заборгованість з відповідача стягується в судовому порядку, що свідчить про неналежне виконання останнього своїх зобов`язань за договором, тому наявні підстави для стягнення з [PERSON] штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору. Вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та штрафом, підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (стаття 546 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства та пункту 4 частини 5 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процес в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, передбачено право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Із розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання. Враховуючи викладене, суд,

Outcome: partial