Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 9 квітня 2015 року з [PERSON] на її користь стягнуто грошові кошти в доларах та гривні. На виконання рішення було відкрито виконавче провадження, однак у зв`язку з оскарженням відповідачем рішення суду до апеляційної інстанції виконавчий лист повернутий стягувачу. 30 липня 2015 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] 13.08.2015 року Апеляційний суд частково змінив рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим 2 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження. За три роки примусового виконання рішення суду, з боржника була стягнута лише незначна сума боргу. Вважає, що договір дарування укладений з метою ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки, договір був укладений після винесення рішення про стягнення боргу та через 10 днів після зняття арешту з квартири. Фактично [PERSON] проживає в Київській області разом зі своєю сім`єю. Укладаючи оспорюваний договір, відповідач порушила встановлений законом публічний порядок, а тому цей правочин є нікчемним та в силу ч.3 ст. 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Оспорюваний договір посвідчений з порушенням п.3 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», з порушенням ч.2 ст. 209 ЦК України, порушенням прав та інтересів позивача. Тому просить визнати недійсним договір дарування від 30 липня 2015 року квартири за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Представники відповідачів проти позову заперечили. [PERSON] подала письмовий відзив, в якому зазначила, що закон не передбачає будь-яких обмежень щодо дарування батьками своїм дітям нерухомого майна. Подарованою матір`ю квартирою вона користується, сплачує комунальні платежі. Вважає, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. 30 червня 2021 року позивач подала письмову відповідь на відзив, в якій вказала на те, що проживання відповідачки в спірній квартирі не підтверджене, Крім цього, з відомостей про нарахування за комунальні послуги вбачається, що особовий рахунок по квартирі: [ADDRESS] оформлений на іншу особу. Крім цього, відповідачка має двох дітей, які навчаються у закладах освіти у Київській області. Вважає, що все це свідчить про фіктивність договору дарування квартири з метою ухилення від виконання рішення суду про стягненню заборгованості на користь позивачки. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми Грищенко О.В. від 8 серпня 2018 року в даній справі відкрите провадження по справі призначене підготовче судове засідання на 11 жовтня 2018 року. 11 жовтня 2018 року відкладено підготовче судове засідання до 3 грудня 2018 року у зв`язку з зайнятістю головуючого судді в колегіальному розгляді кримінальної справи. 3 грудня 2018 року відкладено підготовче судове засідання до 4 січня 2019 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. 4 січня 2020 року відкладено підготовче судове засідання до 7 лютого 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні. Протокольною ухвалою головуючого від 7 лютого 2020 року відкладено підготовче судове засідання до 20 березня 2020 року у зв`язку з наданням позивачу часу на отримання правової допомоги. 20 березня 2020 року відкладено підготовче судове засідання до 27 травня 2019 року у зв`язку із зайнятістю судді в розгляді іншої справи. Протокольною ухвалою головуючого від 27 травня 2019 року відкладено підготовче судове засідання до 23 серпня 2019 року у зв`язку з витребуванням додаткових документів. Протокольною ухвалою головуючого від 23 серпня 2020 року відкладено підготовче судове засідання до 23 жовтня 2019 року за заявою представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 23 жовтня 2020 року відкладено підготовче судове засідання до 9 січня 2020 року у зв`язку з надходження уточненої позовної заяви. Протокольною ухвалою головуючого від 9 січня 2020 року відкладено підготовче судове засідання до 5 лютого 2020 року за заявою представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 5 лютого 2020 року відкладено підготовче судове засідання відкладено до 21 лютого 2020 року у зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2020 року призначено справу до судового розгляду на 6 березня 2020 року. 6 березня 2020 року відкладено розгляд справи до 21 квітня 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Протокольною ухвалою головуючого від 21 квітня 2020 року відкладено розгляд справи до 16 червня 2020 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 16 червня 2020 року відкладено розгляд справи до 19 серпня 2020 року за клопотанням представника відповідача. Згідно розпорядження №236 та протоколу повторного автоматизованого розподілу від 2 липня 2020 року справу передано судді Шелєховій Г.В. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми Шелєхової Г.В. від 2 липня 2020 року справу прийнято до провадження, призначено судове засідання на 3 вересня 2020 року. Протокольною ухвалою головуючого від 3 вересня 2020 року відкладено розгляд справи до 4 листопада 2020 року. 04 листопада 2020 року відкладено розгляд справи до 11 січня 2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Протокольною ухвалою головуючого від 11 січня 2021 року відкладено судове засідання до 16 лютого 2021 року у зв`язку із заявою представника відповідача про відкладення судового засідання. Протокольною ухвалою головуючого від 16 лютого 2021 року відкладено розгляд справи до 29 березня 2021 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 29 березня 2021 року відкладено розгляд справи до 26 травня 2021 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 26 травня 2021 року відкладено розгляд справи до 30 червня 2021 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 30 червня 2021 року відкладено розгляд справи до 28 липня 2021 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 28 липня 2021 року відкладено розгляд справи до 14 вересня 2021 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 14 вересня 2021 року відкладено розгляд справи до 17 вересня 2021 року за клопотанням представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши письмові матеріали, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 9 квітня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 36500 грн. та 34\~400 доларів США, що за курсом станом на 09.04.2015 р. становить 808755,52 грн., проценти за користування позикою у розмірі 25366,97 грн, 20702,01 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09.04.2015р. становить 486711,19 грн та сплачений судовий збір у розмірі 3654 грн. (Т.1 а.с. 16-17). 3 червня 2015 року на виконання рішення видано виконавчий лист (а.с.18). 30 червня 2015 року [PERSON] подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 9 квітня 2015 року (Т.1 а.с.22). 20 липня 2015 року [PERSON] звернулася з заявою про закриття виконавчого провадження у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ (Т.1 а.с.24). Постановою старшого державного виконавця Відділу ДВС СМУЮ від 20 липня 2015 року повернуто виконавчий документ №592/13570/14-ц та припинено чинність арешту майна боржника, у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду (Т.1 а.с.25). 30 липня 2015 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с.27а). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13 серпня 2015 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 9 квітня 2015 року у частині задоволення позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] 600 доларів США за квитанцією про їх переказ від 17.08.2006 року та 468 доларів 13 центів США процентів річних скасовано та в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін (Т.1 а.с.31-33). Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13 серпня 2015 року заборонено [PERSON] вчиняти дії по відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна (Т.1 а.с.34-35). 2 вересня 2015 року державним виконавцем Відділу ДВС СМУЮ відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №592/13570/14-ц (Т.1 а.с.38). Відповідно до довідки Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області від 3 вересня 2020 року, станом на 2 вересня 2020 року перераховані грошові кошти в загальній сумі 57\~684,91 грн. (Т. 3 а.с.5). Як вбачається з відповіді Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, [PERSON] зареєстрована з 9 червня 2015 року за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані її чоловік та діти (Т. 2 а.с.1-24) Згідно довідки МЄІРЦ від 7 жовтня 2019 року, станом на 8 жовтня 2019 року в інформаційному ресурсі центру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не значаться (Т.2 а.с. 72). Як вбачається з наданої ТОВ «Сумитеплоенерго» обігової відомості на квартиру за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок оформлений на [PERSON] (а.с.137-140). Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до змісту статті 234\~ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13\~ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». Згідно пункту 6 статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору дарування, і в першу чергу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом». Судом встановлено, що оспорюваний правочин спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача, а тому вказаний договір є фіктивним. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини першої статті 8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Аналогічні правові висновки висловлені в Постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17. Враховуючи всі докази в їх сукупності, той факт, що квартира була подарована відповідачкою [PERSON] своїй доньці в період, коли справа про стягнення з неї боргу на користь позивача перебувала на розгляді в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги той факт, що фактично [PERSON] разом з родиною проживає в іншому місті, суд приходить до висновку що договір дарування був вчинений з метою ухилення від виконання судового рішення про стягнення боргу. Разом з цим, позивач в обгрунтування своїх вимог осилається на те, що оспорюваний договір посвідчений з порушенням п.3 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», з порушенням ч.2 ст. 209 ЦК України. \~ \~ \~ \~ Положення ст.13-1 Закону України «Про нотаріат» містять вимоги до місця вчинення нотаріальної дії, але не встановлюють наслідків порушення цих вимог. Контекстуальний аналіз положення ч. 1 ст. 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення правочину є лише ті, які прямо зазначені у гл. 85 ЦК України, її статтях 12471249, 1253. Водночас положеннями ЦК України не передбачено такої підстави для нікчемності правочину, як його посвідчення нотаріусом не в межах свого нотаріального округу, а визнання правочину нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно, права мирного володіння своїм майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. Крім того, недійсність правочину з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадано в ч. 1 ст. 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи договору. Вчинення нотаріусом нотаріальних дій поза межами його нотаріального округу не тягне нікчемності правочину, посвідченого з таким порушенням. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Великої Палати від 25 травня 2021 року у справі №522/9893/17. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню саме з підстав укладення договору з метою ухилення боржника від виконання рішення суду. В задоволенні позовних вимог з підстав недотримання нотаріусом процедури посвідчення договору належить відмовити у зв`язку з необгрунтованістю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі по 370 грн. 40 коп. з кожної.

Outcome: partial