Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивачці [PERSON] на праві власності належить обєкт нерухомості, житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Івана Сірка (Бакінських комісарів), буд.103, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.06.1985 року №1-2210 та договору дарування від 14.05.2004 №3516, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 06.06.2018 року. Позивачка правомірно та на законних підставах набула право власності на вищевказаний житловий будинок та на теперішній час є єдиним власником вказаного обєкту нерухомості, окрім неї в будинку зареєстровані її дочка - [PERSON] та її онучка - [PERSON], а також відповідач по справі, її зять - [PERSON], який в кінці 2015 року зібрав всі свої речі, документи та виїхав із вищезазначеного будинку на інше постійне місце проживання. Однак позивачка позбавлена можливості вільно користуватися будинком, що полягає у неможливості оформити субсидію через те, що відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся, в будинку не проживає з 2015 року, його особисті речі в будинку відсутні, місце його знаходження позивачці також не відоме. Тому позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по вул. Івана Сірка (Бакінських комісарів), буд.103 в м. Запоріжжя, який належить позивачці на праві власності. Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивачка та її адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягають на задоволенні позову, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи був повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву. Третьої особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних\~послуг Запорізької\~міської ради надав суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Вислухавши пояснення позивачки та її адвоката [PERSON], третю особу [PERSON], заслухавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази у сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що житлове приміщення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Івана Сірка (Бакінських комісарів), буд.103, належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 24.06.1985 року №1-2210 та договору дарування від 14.05.2004 №3516, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 06.06.2018 року (а.с.5). В будинку за адресою м. Запоріжжя, вул. Івана Сірка (Бакінських комісарів), буд.103, окрім позивачки та її дочки [PERSON] та онуки [PERSON], з 29.10.2011 року зареєстрований відповідач по справі [PERSON], що підтверджується відміткою УМВС України в Запорізькій області в паспорті відповідача, копією Домової книги про реєстрацію в будинку з адресою м. Запоріжжя, вул. І.Сірка, 103 та Довідкою Департаменту реєстраційних послуг № 01-71/3573 від 19.06.2018 р., а також Довідкою від 06.06.2018 р. голови квартального комітету №75, згідно якої відповідач з 2015 року не проживає за адресою: [INFO] (а.с.7). Факт не проживання відповідача за вказаною адресою більше трьох років також підтверджується поясненнями свідка [PERSON], яка є головою квартального комітету за адресою м. Запоріжжя, вул. Івана Сірка,103. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність реєстрації відповідача у будинку №103 по вул.. Івана Сірка у м. Запоріжжя приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись обєктом власності на свій розсуд, які зокрема полягають у тому, що вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до\~ст.\~391\~ЦК України,\~власник майна\~має право\~вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156\~ЖК України та ст. 405 ЦК України. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сімї позивачки, був зареєстрований в даному житловому будинку як чоловік її дочки та втратив право користування даним житлом, оскільки більше 3 років в ньому не проживає, в 2015 році виїхав з будинку разом із своїми речами, але добровільно з реєстраційного обліку не знявся, та залишається зареєстрованими в спірному житловому будинку, жодних зобовязань повязаних з утриманням будинку відповідач не несе, ним не користується, повністю припинив виконувати обовязки, повязані з утриманням, оплатою житлового приміщення, не цікавиться спірним приміщенням, що спричиняє\~позивачу \~власнику житла,\~яка є\~ \~пенсіонеркою,\~додаткові матеріальні\~витрати та\~чинить перешкоди\~у здійсненні\~права власності,\~які полягають\~у неможливості\~оформити державну\~субсидію на\~оплату комунальних\~послуг. Таким чином, зясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., оскільки позивачці ухвалою суду від 20.06.2018р. було відстрочено сплату судового збору.

Outcome: approved