Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач , уточнивши позовні вимоги, звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку під номером 60/1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул. Шкільній в с.Почаєвичі Дрогобицького району, укладений між ним, [PERSON], та відповідачем, [PERSON], 18 липня 2009 року, повернути сторони у попередній стан та скасувати державну реєстрацію в реєстрі права власності на спірне нерухоме майно за відповідачкою [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на вище вказане нерухоме майно. В обґрунтування позову покликається на те, що між сторонами було укладено вище вказаний Договір, однак, договір є такий, що не відповідає загальним вимогам до такого роду правочинів, не носить ознак фактичного правочину, тобто укладений без наміру створити юридичні наслідки для сторін. Наміру продавати нерухомість позивач не мав, такий договір був гарантією повернення грошових коштів, які позичив син позивача [PERSON] у сина відповідачки [PERSON]. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Позов просили задовольнити. Також пояснили, що вказаний договір купівлі-продажу був укладений фіктивно, насправді було укладено договір позики коштів. Про таке свідчить те, що позивач донедавна проживав у спірному будинку , та право власності за спірним договором купівлі-продажу було зареєстровано лише в 2010році. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, подали заяву про застосування строку позовної давності. Крім цього, представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що придбав спірний будинок для своєї матері [PERSON]. Позивачу, ані будь кому іншому коштів не позичає і не позичав, тому є неправдивими пояснення позивача, що було насправді нібито укладено договір позики, в забезпечення якого передано йому у власність спірний будинок позивача. Також суду повідомив, що після купівлі спірного будинку дозволив позивачу деякий час проживати в будинку на його прохання, однак дотепер продавець з будинку не виселився. Вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим кодексом. Як стверджується матеріалами справи, 18 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку №60/1 по вул. Шкільна в с. Почаєвичі Дрогобицького району Львівської області, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за №901. (а/с 13-14). Такий договір підписано його сторонами. Пунктом 7 цього договору передбачено, що укладення даного договору відповідає інтересам сторін, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (а/с 13). Відповідно до вимоги ч.1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, що є необхідними та достатніми для виконання даного виду договору. Згідно ч.3 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст.. 203 ЦК України. Таким чином, нотаріальне посвідчення договору купівлі продажу свідчить про відповідальність цього договору загальним вимогам цивільного законодавства України. Спірний договір був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений,\~тобто належним чином і у встановленій законом формі. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених цим договором. Загальні підстави визнання недійсним правочину і настання відповідних правових наслідків встановлені ст.ст.\~215,\~216 ЦК України У відповідності до п. 8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно ч.ч.1,3,4,5\~ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вичинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач покликається на те, що спірний договір купівлі-продажу будинку є недійсним з підстав, що був укладений фіктивно, без наміру створення правових наслідків , та був укладеним з метою приховання договору позики. Відповідно до змісту ст.234 ЦК фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст.235 ЦК)(аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі №6-116цс14. Відповідно до п. 25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], необґрунтовані та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. Так, позивач у своєму позові просить визнати договір купівлі - продажу недійсним, але не наводить жодних правових підстав для задоволення цих позовних вимог\~адже, при укладенні оспорюваного договору не були порушені жодні вимоги ст.. 203 ЦК України, і договір був укладений у повній відповідності до ст.. 204 ЦК України. Посилання позивача на відсутність наміру продавати будинок , як на підставу визнання договору купівлі продажу недійсним є необґрунтованими, не надано суду жодного доказу щодо іншої домовленості між сторонами. Крім цього, позивач просить визнати спірний договір недійсним з підстав його фіктивності, однак разом з тим стверджує , що насправді було укладено інший договір- договір позики, тобто обґрунтовує удаваність правочину, хоча і цьому суду жодного доказу не надав. Щодо питання про застосування до позовних вимог позовної давності слід зазначити наступне. Так, відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.Втім, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України). Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності. Про застосування позовної давності щодо заявленої позивачем вимоги відповідачем та її представником було заявлено в ході судового розгляду. Згідно з ч.1\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом наведеної норми закон пов'язує початок перебігу позовної давності не лише з днем коли особа достовірно довідалася про порушення свого права, а й з днем, коли вона в силу очевидних причин та факторів могла довідатись про таке порушення. Договір купівлі продажу укладався між сторонами 18.07.2009 року, тому, саме з цього часу у позивача почався відлік трирічного строку позовної давності на захист порушеного права. Він не був позбавлений можливості звернутися за правовою допомогою з приводу законності укладення такого, законності проживання ним в спірному будинку та користування ним на протязі строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відтак, суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності для позивача [PERSON] слід рахувати саме з 2009 року, а тому позивач безумовно пропустив визначений законом трирічний строк для звернення до суду з вищевказаним позовом. Разом з тим, за змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Як вбачається з самого позову належним чином не обґрунтовано порушення прав та інтересів позивача оспорюваним правочином, не встановлено та не доведено недійсності договору купівлі-продажу майна. На підставі наведеного, оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з підстав необґрунтованості , оскільки судом не встановлено порушення прав позивача . Враховуючи вище наведене та

Outcome: dismissed