Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 03 грудня 2012 року його було прийнято на роботу в ТОВ «Лада Центр» по посаду менеджера з продажу автомобілів з випробувальним терміном на 2 місяці. У супереч вимогам закону прийняття його на роботу не було оформлене відповідачем та вказаний період роботи йому не було оплачено та йому не виплачено заробітну плату за вказаний період у розмірі 2700 грн.. Фактично, наказ про прийняття його на роботу було видано лише 01.02.2013 року. Під час роботи, відповідач порушував вимоги трудового законодавства та своєчасно у повному обсязі не здійснював виплату заробітної плати. Окрім того, відповідач не проводив оплату його відряджень , у звязку з чим має заборгованість перед ним в розмірі 8526 грн. за 35 відряджень. У звязку з порушеннями відповідачем його трудових прав, він подав заяву про звільнення з роботи з підстав визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але відповідач видав наказ про його звільнення за власним бажанням та не здійснив нарахування та виплату вихідної допомоги у звязку зі звільненням з роботи з визначених ним підстав. Окрім того, відповідач не виплатив йому при звільнення компенсацію за невикористані 33 дні відпустки. Вказаними діями відповідача, який допусти тривалі порушення його трудових прав, йому завдана моральна шкоди. Вважає, що відповідач, якій вчасно не виплачував заробітну плату, порушив строки розрахунку при звільненні, має сплатити йому компенсацію втрати частини заробітку у звязку з порушенням строків її виплати, а також виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Тому просить стягнути на свою користь вихідну допомогу в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат, 1803,45 грн. компенсації за невикористану відпустку, витрати на відрядження в розмірі 8526 грн., компенсацію втрати частини заробітку у звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 12044,97 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 81363,52 грн, а також 10\~000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Також, просить зобовязати відповідача внести до трудової книжки відомості про його роботу на випробувальному терміні з 03.12.2012 року по 01.02.2013 року, а також змінити підстави його звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Представник відповідача позов заперечив та пояснив, що відповідач був прийнятий на роботу 01.02.1013 року. Усі відрядження позивача проводилися в порядку та розмірах визначених законом. У звязку з складною фінансовою ситуацією, на підприємстві існували невеликі затримки з виплатою заробітної плати, але її завжди виплачували. Пояснив, що були відсутні підстави для звільнення позивача з роботи з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та, відповідно, виплати вихідної допомоги. Зазначив, що остаточний розрахунок при звільненні не було проведено з позивачем з його вини, оскільки останній не зявився до бухгалтерії за нарахованими коштами. Просить відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи сторін в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч. 1 ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до вимог ст. 110 КЗпП України При кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вимога статті 49 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Відповідно до положень ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до положень ст. 2, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Судом встановлено, що на підставі заяви позивача від 01.02.2013 року (а.с. 102 Т. 1), його було з 01.02.2013 року прийнято на роботу в ТОВ «Лада-Центр» на посаду менеджера з продажу автомобілів з посадовим окладом 1350 грн. згідно штатного розкладу (наказ № 1-к від 01.02.2013 року т. 1 а.с. 103). За заявою позивача з 09.2014 року його було переведено на посаду керівника відділу продаж авто з 01.09.2014 року з посадовим окладом 1750 грн. на місць згідно штатного розкладу (т. 1 а.с. 104,105). Також встановлено, що відповідач у супереч вимогам ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасно та у повному обсязі не виплачував заробітну плату позивачу, у звязку з чим існувала прострочена заборгованість з її виплати. Дану обставину не заперечував у судовому засіданні й представник відповідача. 25 травня 2015 року позивач подав заяву про звільнення з роботи у звязку з тим, що директором підприємства порушуються його трудові права. (а.с. 17) Із змісту вказаної заяви вбачається, що позивачем фактично порушене питання про розірвання трудового договору з підстав визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Незважаючи на це, наказом № 4-к від 25 травня 2015 року позивача було звільнено з посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та в порушення вимог ч. 1 ст. 44 КЗпП України відповідачем не була нарахована та виплачена вихідна допомога в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку позивача (1750 грн. *3 місяці). Також встановлено, що незважаючи на те, що 25 травня 2015 року позивач був на роботі, з ним у день звільнення не було проведено остаточний розрахунок та не виплачено: компенсацію за невикористану відпустку, заробітну плату за травень, заборгованість із виплати заробітної плати за квітень та березень 2015 року, вихідну допомогу в розмір 5250 грн.. Як встановлено судом, 28 травня 2015 року відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористану відпустку, заробітну плату за травень, заборгованість із виплати заробітної плати за квітень та березень 2015 року. У звязку з порушенням строків виплати заробітної плати за березень 2015 року (1007,70 грн.), а також за квітень (1407,70 грн.), відповідач мав сплати позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 197,32 грн. (166,35 грн. за затримку заробітної плати за березень 2015 року та 30,97 грн. за затримку виплати заробітної плати за квітень 2015 року), але при здійсненні розрахунку при звільненні не зробив цього. Посилання представника відповідача на те, що: затримка з виплатою заробітної плати виникла не з вини роботодавця, а тому були відсутні підстави для розірвання трудового договору з підстав визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та виплати позивачу вихідної допомоги; затримка з остаточним розрахунком при звільненні виникла з вини позивача, якій сам попросив провести усі виплати йому саме 28 травня 2015 року, не заслуговують на увагу. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. (правова позиція ВСУ висловлена у справі 6-34цс13). Судом достовірно встановлений факт порушення роботодавцем вимог законодавства про працю, а тому відповідач мав виконати вимогу працівника та розірвати договір з з підстав, які визначив саме останній ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Крім того, позивач у судовому засіданні заперечив будь-яку домовленість про дату проведення з ним остаточного розрахунку та зазначив, що він наполягав на проведенні йому усіх виплат саме у день звільнення. Будь-яких належних доказів на спростування даних тверджень позивачу суду не надані. В той же час, дані пояснення позивача підтверджуються його заявами від 25 травня 2015 року та 26 травня 2015 року (а.с. 15, 17 т. 1). З наведеного вбачається, що при звільненні позивача з ним у день звільнення не було проведено остаточний розрахунок, якій частково було проведено 28.05.2015 року, але до цього часу відповідач у супереч наведеним вище нормам закону не виплатив позивачу вихідну допомогу в розмірі 5250 грн. та компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 197,32 грн.. У звязку з порушенням відповідачем строків проведення розрахунку при звільненні, останній має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення. Розмір якого за період з 25.05.2015 року по 19.11.2015 року, суд на підставі ст. 117 КЗпП України визначає в сумі 10416,25 грн. (125 робочих днів*83,33 грн. середньоденного заробітку). Посилання позивача на те, що йому не було проведено оплату невикористаної відпустки тривалістю 33 днів не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Як вбачається з наданого відповідачем розрахунку (т. 1 а.с. 96) та відомостей про виплату заробітної плати позивачу була виплачена при звільненні вказана компенсація. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з оплати витрат на відрядження, оскільки як встановлено судом з наданих відповідачем копій наказів про відрядження, та авансових звітів та видаткових касових ордерів, усі відрядження позивача були оплачені. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо зобовязання відповідача провести оплати його роботи з 03.12.2012 року по 01.02.1014 року та зобовязання відповідача внести відповідні записи до трудової книжки про прийняття на роботу з 03.12.2012 року з випробуванням на строк два місяці, оскільки таки факти в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Так, в обґрунтування даних вимог позивач послався на угоду 34 від 13 грудня 2012 року та пояснення свідка [PERSON], однак дані докази не підтверджують достовірно факт роботи позивача саме з 03.12.2012 року. Так, свідок [PERSON] пояснив, що він працював у ПП Лущік, якій орендував приміщення в ТОВ «Лада-Центр» та бачив позивача на корпоративні з нагоди нового року, якій був у грудні 2012 року. Крім того, в робочій зоні позивача представляли як менеджера з продажу автомобілів. В той же час, даний свідок не зміг зазначити точну дату коли позивач зявився в приміщенні ТОВ «Лада-Центр» та де саме він працював. В той же час, як пояснив цей свідок у приміщенні ТОВ «Лада Центр» було багато орендарів. Окрім того, пояснення цього свідка спростовуються поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що в ТОВ «Лада-Центр» позивач став працювати саме з 01.02.1013 року. Стосовно договору №34 (т. 1 а.с. 90) суд вважає за необхідне зазначити, що факт його укладення саме 13 грудня 2012 року позивачем як працівником ТОВ «Лада-Центр» спростовується наданими суду копіями договору № 255 від 24.12.2012 року (т. 2 а.с. 30-34), витягом з касової книги (т. 2 а.с. 38-41), довідкою ТОВ «Лада-Центр» та випискою по банківському рахунку відповідача (т. 2 а.с. 36) з яких вбачається, що покупець [PERSON] провів розрахунок за придбаний автомобіль шляхом внесення повної вартості придбаного автомобіля га розрахунковий рахунок товариства та жодних передплат даний покупець до товариства не вносив. Також судом встановлено, що в наслідок порушення прав позивача - на своєчасну та повну оплату праці, своєчасний розрахунок при звільненні - позивач нервував, був позбавлений можливості користуватися своїми грішми та був вимушений прикладати додаткових зусиль до організації свого життя і йому завдана моральна шкода. За положеннями ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якої, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Враховуючи характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках з звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, порушень вимог закону під час звільнення позивача, а також з урахуванням принципу розумності та справедливості, позовні вимоги щодо стягнення відшкодування моральної шкоди необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 1500 гривень. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково: змінити підстави розірвання трудового договору укладеного між сторонами на ч. 3 ст. 38 КЗпП України та зобовязати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки позивача, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати вихідної допомоги в сумі 5250 грн., 197,32 грн. компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням термінів їх виплати, 10416,25 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з усіх вказаних сум при виплаті підлягають утриманню визначені законом податки та інші обов'язкові збори та платежі) та 1500 грн. грошової компенсації завданої моральної шкоди. В задоволенні позову в іншій частині суд вважає за необхідне відмовити за необґрунтованістю вимог. З відповідача також на підставі ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 2436 грн.

Outcome: partial