Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 27.12.2006 року уклали кредитний договір DNS0АК07360031, згідно якого позивач зобов'язався надати [PERSON] кредит у розмірі 128368,00 грн. на термін до 27.12.2011 року, а відповідач [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме вплав відповідачу кредит у розмірі 128368,00 грн. В порушення умов кредитного Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки, у зв'язку з чим станом на 23.12.2014 року утворилася заборгованість в розмірі 401928,46 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 85367,55 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 99876,06 грн., заборгованості по комісії за користуванням кредитом в розмірі 4707,66 грн., а також пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 211977,19 грн. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого, а саме п.5, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за Договором DNS0АК07360031. Згідно з п.6 Договору поруки поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту ії отримання. Вимога, що була пред'явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишена без задоволення. Тому позивач просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 401928 грн. 46 коп. за кредитним договором №DNS0AK0730031 від 27.12.2006 року, а також судові витрати в розмірі 3654,00 грн. В судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Шкваря К.М. позовні вимоги підтримала, просила суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 401928 грн. 46 коп. за кредитним договором №DNS0AK0730031 від 27.12.2006 року, а також судові витрати 3654-00 грн. Проти застосування строку позовної давності заперечувала, вважає, що строк позовної давності не сплинув, так як останній платіж згідно з випискою проведено 01.06.2012 року у сумі 109,04 грн. Відповідачі позовні вимоги не визнали в повному обсязі, про що долучили до матеріалів справи свої заперечення, мотивуючи тим, що відповідач позбавив їх можливості сплачувати кошти по кредитному договору, відмовляючись приймати кошти. Тому [PERSON] сплатив останню суму 3400 грн. через банк «Новий» 28.10.2009 року. Вважають, що строк звернення з позовом про стягнення боргу до відповідача №1 [PERSON] сплинув 28.10.2012 року, тобто з дня останньої сплати обов'язкового платежу по договору. 01.06.2012 року позивачем було здійснено списання коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним з [PERSON] з картки відповідача №2-[PERSON]. у сумі 109-44 грн., що не зупиняє строк перебігу позовної давності, так як згідно зі ст.. 264 ЦК України він може зупинитись лише вчиненням самою особою дії, що свідчить про визнання свого боргу або іншого обов'язку. А відповідач [PERSON] про такі дії банку не знав. Також сплинув строк позовної давності звернення з позовом до відповідача №2 [PERSON], як поручителя, так як в договорі поруки не визначено термін припинення цього договору відповідно до ст. 251 ЦК України, яка передбачає, що строком є певний період у часі і визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. А термін дії, визначений в п.12 договору поруки не свідчить про те,що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст.251,ч.4 ст.559 ЦК України, а тому до виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню положення ч.4 ст.559 ЦК України про те,що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня строку виконання основного зобов'язання,не пред'явить вимогу до поручителя. Просять застосувати строк позовної давності і відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справи та оцінивши все у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі на підставі нижчезазначеного. Так, в судовому засіданні встановлено, що між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем №1- [PERSON] укладений кредитний договір № DNS0AK0730031 від 27.12.2006 року терміном до 27.11.2011 року (а.с.3-10). За умовами договору позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 128368-00 грн., що відповідачі не заперечували. Між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем № 2- [PERSON] був укладений договір поруки № DNS0AK0730031 від 27.12.2006 року (а.с.11). Судом досліджені: довідка з Єдиного державного реєстру про реєстрацію банку (а.с.14), банківська ліцензію (а.с15), виписка з статуту позивача (а.с.16). Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №DNS0AK0730031 від 27.12.2006 року, борг відповідачів складає 401928-46 грн. (а.с.4-5). Як вбачається з виписки з рахунку [NUMBER] [PERSON] за період з 27.12.2006р. по 21.01.2010 року, остання сплата зроблена 28.10.2009 року (а.с. 66-71). Судом також досліджені докази: заява [PERSON] до керівника Синельниківського відділення КБ «Приватбанк» від 26.10.2009 р. про прийняття щомісячного платежу в сумі 3400 грн. (а.с.72), копія квитанції від 28.10.2009 року про сплату 3400 грн. на рахунок [NUMBER] через банк «Новий». Звернення [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 73). Як вбачається з виписки з рахунку [NUMBER] [PERSON] за період з 27.12.2006р. по 23.06.2015 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було сплачено: 15.12.2012 р. - 630-00 грн; 24.12.2010 р.- 849 -85 грн.; 01.06.2012 року - 109-44 грн. (а.с.133-140). Але як пояснила відповідач №2- [PERSON], зазначені суми коштів було знято з її зарплатної банківської картки без її відома (рахунок [NUMBER], картка [NUMBER]). Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» банківська картка [NUMBER] належить [PERSON] (а.с. 149-150). Таким чином строк позовної давності звернення позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до суду сплинув 27.12.2014 року, тобто через три роки з дати остаточного виконання зобов'язань за кредитним договором №DNS0AK0730031 від 27.12.2006 року відповідачем №1- [PERSON] Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4.ст. 267 ЦК України). Судом розглянуто клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності і суд прийшов до висновку, що з підстав пропуску строку позовної давності позивачем, позовні вимоги до відповідача №1- [PERSON], в частині стягнення з нього солідарно заборгованості за кредитним договором - задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладання стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, оскільки позовна давність щодо стягнення тіла кредиту, відсотків та комісії сплила ще 27.12.2014 року, то вимоги щодо стягнення пені (неустойки) також являються поза межами строків позовної давності. Відповідно до ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Судом також досліджені: рішення Синельниківського міськрайонного суду від 28.04.2010 року за позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа: Синельниківське відділення Приватбанку «про визнання неправомірними дій по підвищенню процентної ставки та нікчемною умови договору», з ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.07.2010 року, які долучені до матеріалів справи, якими визнано з 01.02.2009 року неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» по збільшенню процентної ставки за користування кредитом по кредитному договору № DNS0AK0730031 від 27.12.2006 року, укладеному з [PERSON] (а.с.92). Як вбачається з матеріалів справи позивач, як кредитор, протягом шести місяців від настання строку виконання не пред'явив вимоги до поручителя. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається що до припинення призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Таким чином строк, визначений ч.4 ст.559 ЦК України є преклюзивним строком, сплив якого снування права вимоги кредитора внаслідок нездійснення кредитором свого права, і поновленню такий не підлягає. За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку , встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 ст.252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати ( стст.251,252 ЦК України). Аналіз ч.4 ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у цій нормі) не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими. (Постанова ВС України від 18.07.2012 року). Враховуючи, що строк за кредитним договором сплив 27.12.2011 року, однак банк звернувся до поручителя про стягнення заборгованості у 12.03.2015 року, тобто з пропуском визначеного ч.4.ст.559 ЦК України шестимісячного строку, а тому закінчення преклюзивного строку припиняє існування самого права, у зв'язку з тим, що преклюзивні строки, за загальним правилом, не можуть бути продовженими, поновленими або зупиненими, у зв'язку з чим суд вважає, що позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNS0AK0730031 від 27.12.2006 року, до поручителя відповідача№2- [PERSON] слід відмовити. Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, як не обґрунтовані та не доведені позивачем у судовому засіданні. На підставі вищезазначеного,

Outcome: dismissed