Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що з 26.06.1980 р. по 08.05.2013 р. працював у відповідача, та був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком на пільгових умовах. З 20.02.2014 р. по 14.03.2014 р. перебував на обстеженні та лікуванні в Науково-дослідному інституті гігієни праці та профзахворювань Харківського Національного медичного університету. Внаслідок обстеження позивачу було встановлено діагноз професійного захворювання, а саме: Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії пилової етіології в фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень першого ступеню. Легенева недостатність першого ступеню. Захворювання професійне, вперше встановлено ППЛЕК 12.03.2014 р. в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ. Хронічна часторецидивуюча попереково-крижова радикулопатія з двостороннім корінцевим синдромом L5-S1, деформуючий спондильоз, спондилоартроз попереково-крижового відділу хребта з вираженим стійким м'язово-тонічним і стійким больовим синдромами з порушенням функції хребта та нижніх кінцівок. Захворювання професійне, від тривалого фізичного перенапруження на виробництві (вперше встановлено ППЛЕК 12.03.2014 р. в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ). Хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (ІІІ ступінь). Захворювання професійне, від тривалої дії шуму на виробництві, вперше встановлено ППВЕК 12.03.2014 р. в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ». 27.03.2014 р. на підставі повідомлення про професійне захворювання був складений Акт № 30 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 за участю представників відповідача, Сумського міського управління головного управління Держсанепідслужби та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Професійне захворювання виникло у зв'язку з недосконалістю технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту, тривалої роботи в шкідливих умовах праці. Причина професійного захворювання - проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму та пилу. 14.05.2014 р. вперше на МСЕК встановлено 50 % стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. 12.05.2015 р. встановлено 65 % стійкої втрати професійної працездатності та підтверджено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання. Професійним захворюванням, позивачу заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 19 500 грн. Оскільки втрачено найцінніше - здоров'я, професійні захворювання спричиняють моральні страждання, порушуються нормальні життєві зв'язки та звички, що потребують додаткових зусиль для організації життя. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 19 500 грн. Відповідно письмової заяви, представник позивача просить цивільну справу розглядати у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача надав заперечення на позовну заяву, обґрунтовуючи тим, що відповідно до п. 19 Акту розслідування професійного захворювання, товариство не порушувало вимог законодавства про охорону праці, а отже відсутні порушення законних прав позивача, які передбачені ст. 237-1 КЗпП України, як підстава для відшкодування моральної шкоди. Встановлювати особи, які не виконали вимоги охорони праці відповідно до п. 86 Порядку, має право комісія з розслідування професійних захворювань, яка не встановила з боку товариства порушень законодавства з охорони праці, а оскільки акт розслідування професійного захворювання № 30 від 27.03.2014 р. позивач не оскаржив у встановленому порядку, то відсутні належні та допустимі докази порушення товариством її прав, а отже відсутні підстави для задоволення позову. Позивачем не надано доказів, що підтверджують понесені ним моральних страждань. Враховуючи викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, та судовий розгляд проводити у їх відсутність. Суд вивчивши матеріали справи і надані докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступні обставини. Встановлено, що позивач з 26.06.1980 р. по 08.05.2013 р. працював у відповідача, та був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком на пільгових умовах /а.с.9-10/. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 30 від 27 березня 2015 р., позивачу встановлений встановлено діагноз, яке є професійним захворюванням. Відповідно акту, професійне захворювання виникло у зв'язку з недосконалість технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту, тривала робота в шкідливих умовах праці. Причина - проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму та пилу. Згідно довідки виданої фтизіатричною МСЕК м. Суми від 20.05.2015 р. про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги втрати працездатності склала 65 % /а.с.5/. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Законом України «Про охорону праці», а саме ч. 1 ст. 9 було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров'я або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 р. були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст. 22 Конституції України. Судом встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до професійного захворювання позивача. У зв'язку з цим 12.06.2015 р. позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про відшкодування морально шкоди. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обов'язку Фонду відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках передбачених, законодавством. Таким чином з вищенаведеного вбачається, що між позивачем та ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» склались трудові правовідносини та внаслідок незабезпечення останнім безпечних умов праці позивачу при виконанні ним трудових обов'язків, було ушкоджене здоров'я. Судом встановлено, що внаслідок професійного захворювання в позивача порушилися нормальні життєві зв'язки. Постійно хворіє, крім того, має значні обмеження в життєдіяльності, звичках, бажаннях. Все це вимагає додаткових зусиль по організації його життя і веде до нових переживань. Вищезазначене законодавство, а також роз'яснення Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. із змінами від 25.05.2011 р. «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пов'язують факт заподіяння моральної шкоди, не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст. 237-1 КЗпП України, роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, [PERSON] має право на відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме незначне погіршення стану здоров'я позивача, те, що професійна працездатність в зв'язку з професійним захворюванням втрачена на 65 % та встановлена ІІІ група інвалідності. Розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає сплаті позивачеві, суд визначає в розмірі 13 500 грн., враховуючи при цьому дійсний розмір і тривалість моральних та фізичних страждань позивача, негативні наслідки отриманого ним захворювання, а також доведеність заявлених позовних вимог. Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ПАТ «СМНВО» на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial