Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

Позивач у квітні 2019 звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальної і моральної шкоди, завданої засудженою особою за ч.1 ст.286 КК України та просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 77397 грн. та на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. В подальшому позивач відмовилася від позовних вимог в частині матеріальної шкоди з посиланням на те, що матеріальна шкода відшкодована страховою компанією в повному обсязі , а тому ухвалою суду від 02.12.2019 провадження в цій частині було закрито. В своїй уточненій позовній заяві позивач вказує, що вироком Оболонського районного суду міста Києва від 08 січня 2019 [PERSON] визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.286 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає п`ять тисяч сто гривень та позбавлення права керуванням транспортним засобом на один рік. Зазначеним вироком, що набрав чинності встановлено, що 19 листопада 2017 року, приблизно 13 год. 40 хв. [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «TOYOTA Avensis» д.н. [NUMBER] , поблизу будинку 4-Б по пр-ту Мінському в м.Києві, допустив порушення вимог : п. 2.3. (б) ПДР України, п.10.1 ПДР України, п.10.9 ПДР України перед початком та під час руху заднім ходом, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , спричинивши їй тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме закриту травму правого стегна у вигляді перелому шийки стегнової кістки зі зміщенням уламків. У зазначеному кримінальному провадженні [PERSON] визнана потерпілою. За наслідками зазначених неправомірних дій засудженого [PERSON] та скоєння ним злочину змушена була лікуватися у Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги, що підтверджується випискою 29872 із медичної картки стаціонарного хворого. Перенесла складні операції та в результаті спричинених тілесних ушкоджень, стала інвалідом першої групи, може пересуватися тільки з допомогою спеціального пристрою-ходунків, потребує сторонньої допомоги у догляді та самообслуговуванні. Крім того, зазначає, що потребує підтримуючої лікувальної терапії, потребує постійно придбавати ліки. З вини [PERSON] зазнала фізичних та моральних страждань, больовий шок, після отриманих травм позбавлена можливості працювати взагалі на період перебігу травми та у період після лікування. Вказує, що скоєне ДТП стало для неї психотравмуючою подією, обумовило негативні зміни соціального та психоемоційного рівня існування особистості, викликало появу негативних психологічних переживань. Стала повністю залежною особою у побуті, не може сама себе обслуговувати. Своїми неправомірними (злочинними) діями [PERSON] спричинив моральні страждання. Зазначає, що через отримані тілесні ушкодження змушена змінити свій звичайний спосіб життя, не може без сторонньої допомоги обслуговувати себе, пересуватись без милиць, відпочивати, почуває себе пригніченою, втратила частково сон, стала знервована, відчуває постійний фізичний біль на місці травм, відчуває незручності, оскільки внаслідок отриманих травм серйозно пошкоджені опорно-руховий апарат, навіть незручно і складно себе обслуговувати, одягатись та підтримувати особисту гігієну. Зазнала значних моральних страждань та принижень, в результаті протиправної поведінки відповідача, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи із перенесених моральних страждань та їх руйнівний вплив на нервово-психологічний стан, оцінює свої моральні страждання в розмірі 100 000 грн., хоча ті душевні рани, неможливість пересуватися без допомоги, які отримала після зухвалої протиправної поведінки [PERSON] неможливо оцінити та замінити ніякими матеріальними коштами. Оцінюючи розмір моральної шкоди, позивач вказує, що керувалась розміром мінімальної заробітної плати, установленої законодавством України на 2019 рік, своїми значними стражданнями та переживаннями та спричиненими незручностями у повсякденному житті. Посилаючись на ст.ст.23,1167 ЦК України просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Ухвалою суду від 19 квітня 2019 по справі відкрито спрощене провадження з викликом сторін. Відповідач подав відзив на позов в якому просив суд відмовити в стягненні моральної шкоди, оскільки в порушення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно відповідачем, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Зазначає, що фактичних даних, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір моральної шкоди та якими доказами це підтверджується, позовна заява не містить. Окрім того, зазначав, що [PERSON] отримала в якості відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., факт отримання яких відображено у відповідній розписці. Просив суд в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підтримали, з обставин викладених в заяві та просили суд позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, з обставин викладених у відзиві, просили суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що вироком Оболонського районного суду міста Києва від 08 січня 2019 [PERSON] визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.286 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає п`ять тисяч сто гривень та позбавлення права керуванням транспортним засобом на один рік. (а.с.5-6) Зазначеним вироком, що набрав чинності встановлено, що 19 листопада 2017 року, приблизно 13 год. 40 хв. [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «TOYOTA Avensis» д.н. [NUMBER] , поблизу будинку 4-Б по пр-ту Мінському в м.Києві, допустив порушення вимог: п. 2.3. (б) ПДР України, п.10.1 ПДР України, п.10.9 ПДР України перед початком та під час руху заднім ходом, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , спричинивши їй тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме закриту травму правого стегна у вигляді перелому шийки стегнової кістки зі зміщенням уламків. У зазначеному кримінальному провадженні [PERSON] визнана потерпілою. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тобто, відповідно до ст.82 ЦПК України вина у вищевказаному ДТП водія [PERSON] доказуванню не підлягає, оскільки встановлена вироком Оболонського районного суду міста Києва від 08.01.2019 року. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як вбачається із письмових матеріалів справи, внаслідок наїзду автомобілем під керуванням водія [PERSON] на потерпілу [PERSON] , остання перебувала на лікуванні у КМКЛШМД відділення травматології № 2 в період з 19.11.2017 по 12.12.2017 з діагнозом закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням, тощо (а.с. 4). Згідно пунктів 8 та 9 частини 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Постановою Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пунктом 5 роз`яснено, що суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 5 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4, розглядаючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, за яких обставин і якими діями вони завдані, яким є ступень вини заподіювана, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з ними втрати та з чого при цьому виходить. Згідно роз`яснень, даних у пункті 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України із змінами, внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом ВС України, моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи обставини, при яких позивачу була завдана шкода, глибину, тяжкість його моральних страждань, зміну звичайного способу життя, та враховуючи те, що після ДТП позивач позбавлена можливості пересуватися без сторонньої допомоги та самостійно себе обслуговувати, а також, виходячи з матеріального стану відповідача та засад розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування завданої моральної шкоди суму у розмірі 80 000 грн. Що стосується заперечень відповідача проти позову, викладених у відзиві, то судом вони до уваги не приймаються, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, а також такими, що суперечать встановленим по справі обставинам. З наданої суду розписки убачається, що відповідачем відшкодовано 10 000 грн. в якості матеріальної допомоги (а.с.33). Належних доказів на підтвердження того, що відповідачем відшкодовувалася позивачу саме моральна шкода заподіяна внаслідок ДТП суду не надано. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial