Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

позивач ФОП [PERSON] звернулася до відповідача з позовом про стягнення заборгованості, а саме: грошової суми попередньої оплати у розмірі 150000,00 грн. внаслідок неналежного виконання грошового зобов`язання, щодо не поставки у встановлені строки продукції згідно договору поставки, суми інфляційного збільшення боргу за період порушення грошового зобов`язання в сумі 82190,43 грн., трьох відсотків річних в сумі 8667,12 гривень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.12.2014 між нею та відповідачем (на той час фізичною особою підприємцем) було укладеного договір поставки №1. Згідно договору відповідач зобов`язувався заготовляти та поставляти відповідачу сушену рослинну сировину - плоди шипшини, на умовах договору. Зокрема, відповідно до Специфікації №1 від 19.12.2014 відповідач зобов`язався протягом 30 днів з дати отримання попередньої оплати у розмірі 150000,00 грн. поставити плоди шипшини у кількості 10000,00 кг. 19.12.2014 було здійснено попередню оплату та перераховано кошти у сумі 150000,00 грн. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, продукцію визначену у Специфікації не поставив, попередню оплату не повернув, в позасудовому порядку спір вирішити відмовляється. А тому, просить позов задовольнити. 08.02.2017 ФОП [PERSON] звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області про стягнення з ФОП [PERSON] сплаченої попередньої оплати в розмірі 150 000,00 грн., 3% річних в розмірі 8 667,12 грн., індексу інфляції в розмірі 82190,43 грн. Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 01.03.2017 по справі №909/198/17 провадження у справі припинено, у зв`язку з припиненням ФОП [PERSON] підприємницької діяльності. 11.04.2017 позивач звернулася із зазначеним позовом до Косівського районного суду Івано-Франківської області. Ухвалою Косівського районного суду від 26.04.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.06.2017 позовні вимоги ФОП [PERSON] до [PERSON] задоволено в повному обсязі. Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29.11.2019 заочне рішення Косівського районного суду від 15.06.2017 скасоване та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20.12.2019 справу передано за підсудністю до Верховинського районного суду Івано-Франківської області. Ухвалою судді Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 16.01.2020 прийнято справу до свого провадження та призначено справу до розгляду зі стадії підготовчого засідання. Відповідач 02.09.2020 надав відзив на позов, строк подання якого судом було поновлено, яким заперечив позов та просить в його задоволенні відмовити. Зокрема зазначає, що дійсно між ним та позивачем 19.12.2014 був укладений договір поставки №1, ініціатором укладення якого була знайома йому [PERSON] , з якою в нього були довготривалі сталі відносини щодо поставки сушеної рослинної сировини. В подальшому з ініціативи [PERSON] , були узгоджені інші умови, відповідно до яких він, за її вказівкою, перерахував отримані кошти у вигляді попередньої оплати в сумі 140 000 грн. [PERSON] , який зобов`язався поставити необхідну продукцію [PERSON] . Таким чином, оскільки в усній формі відбулася зміна умов договору укладеного 19.12.2014 між ним та [PERSON] , отримані кошти він перерахував [PERSON] , а тому він вважається таким, що виконав умови договору. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві. Додатково пояснив, що про будь які усні домовленості, згідно яких вносилися зміни в договір поставки №1 від 19.12.2014 йому не відомо, як і не відомо про те, щоб [PERSON] давала вказівки [PERSON] перераховувати кошти іншим особам. Зазначив, що будь які зміни до договору поставки можуть вноситися лише у тій формі, в якій укладався первинний договір, тобто в письмовій. Жодних доказів про зміну умов договору між сторонами не існує, а тому просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав наведених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 81 цього Кодексу. Судом встановлено, що 19.12.2014 між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір поставки №1 (а.с.6-8) про обов`язок: продавця здійснити заготівлю та поставку покупцеві сушеної рослинної сировини, а покупця прийняти та оплатити продукцію на умовах, визначених Договором. Відповідно до п. 3.4 договору відповідач поставляє продукцію позивачу згідно підписаних обома сторонами Специфікацій, в яких вказані терміни та кількості поставки по кожному виду продукції, які є невід`ємними частинами даного договору. Пунктом 4.3 договору передбачено, що оплата продукції здійснюється на умовах підписаних обома сторонами Специфікацій. Відповідно до Специфікації №1 від 19.12.2014, яка є невід`ємною частиною договору, відповідач зобов`язався протягом 30 днів з дати отримання попередньої оплати у розмірі 150000,00 грн. поставити плоди шипшини у кількості 10000,00 кг. до 19.01.2015 (а.с.9). Відповідач отримав кошти в розмірі 150000,00 грн. 19.12.2014, що підтверджується платіжним дорученням № 15 від 19.12.2014 (а.с.10). Однак, відповідач взяті на себе обов`язки не виконав, продукцію визначену у Специфікації №1 від 19.12.2014 покупцю не поставив, доказів цьому суду не представив. Крім цього встановлено, що добровільно грошові кошти, отримані в якості попередньої оплати товару, відповідач також покупцю не повернув. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання за умовами договору поставки належним чином не виконав, у встановлений договором строк товар не передав, а тому позивач, вправі був відновити своє порушене майнове право шляхом пред`явлення вимоги про передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Як встановлено із матеріалів справи, позивачем суду не надано доказів про скерування відповідачу письмової вимоги про передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати після порушення відповідачем умов договору поставки, і такі в ході судового розгляду не здобуто. При цьому, суд не враховує посилання позивача на те, що 07.06.2016 позивачем на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про повернення попередньої оплати за непоставлений товар згідно договору поставки №1 від 19.12.2014, яка отримана ним 14.06.2016, оскільки до матеріалів справи така вимога не долучена. Позивачем надано суду лише рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, адресоване [PERSON] 07.06.2016, однак таке не може підтверджувати у встановленому законом порядку надсилання відповідачу саме письмової вимоги повернення попередньої оплати за непоставлений товар згідно договору поставки №1 від 19.12.2014. За таких обставин, первинною майновою претензією позивача до відповідача слід вважати позовну заяву подану до господарського суду 08.02.2017 про повернення суми попередньої оплати за договором поставки №1 від 19 грудня 2014 року в сумі 150000,00 гривень 00 копійок. Оскільки на час розгляду справи відповідачем отримані кошти в якості попередньої оплати за договором поставки покупцю не повернуто, а умови договору про поставку продукції на вказану суму не виконані, тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача суми попередньої оплати в розмірі 150000,00 грн. Одночасно, судом не враховуються заперечення сторони відповідача, про те, що [PERSON] повернув грошові кошти, які йому були перераховані як попередня оплата за договором поставки в сумі 140000 гривень, довіреній особі ФОП [PERSON] та за її усною вказівкою, а саме [PERSON] , оскільки доказів існування будь яких договірних відносин між цими особами та внесення змін до Договору поставки №1 від 19 грудня 2014 року, відповідачем суду не представлено та таких в судовому засіданні не встановлено. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційного збільшення боргу за період порушення грошових зобов`язань в розмірі 82190 гривень 43 копійки та 3% річних в розмірі 8667 гривень 12 копійок, суд зазначає про їх безпідставність враховуючи наступне. Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В той же час,частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено спосіб захисту покупця товару, який здійснив попередню оплату, від неналежного виконання зобов`язань з боку продавця, відповідно до якої на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Крім цього, у відповідності до ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду у справі №910/11491/17 від 08.02.2018, стягнення з відповідача суми гарантійного платежу за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу. За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як аванс, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України. Повернення суми гарантійного платежу є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов`язанням), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 Цивільного кодексу України. Зазначений правовий висновок відображений в постанові Верховного Суду України від 08.02.2018 у справі №910/11491/17. З аналізу наведених норм вбачається, що аванс, попередня оплата за своєю правовою природою наділені тотожними правовими ознаками, які забезпечують виконання сторонами виконання зобов`язань за умовами договору, в даному випадку договору поставки. В той же час ст.625 ЦК України передбачено можливість стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення саме грошового зобов`язання, у той час як повернення грошових коштів, отриманих як попередня оплата (аванс), не є грошовим зобов`язанням в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу, попередньої оплати. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №910/24853/13 та від 20.11.2018 у справі №916/75/18. З огляду наведеного, оскільки передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання, слід дійти висновку про безпідставність вимоги позивача про стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму попередньої оплати, позаяк стягнення з продавця перерахованої йому за договором суми попередньої оплати не є грошовим зобов`язанням у розумінні ст. 625 ЦК України. При цьому, суд переконаний, що за умови представлення позивачем належних та допустимих доказів про вручення позивачу письмової вимоги про повернення попередньої оплати із зазначенням строку такого повернення відповідно до умов договору, слід було б дійти іншого висновку про виникнення у відповідача грошового зобов`язання саме з моменту невиконання такої вимоги у визначені строки. За таких обставин, до цих правовідносин могли б застосовуватися положення ст.625 ЦК України, однак саме з моменту прострочення визначеного строку для повернення попередньої оплати, а не з моменту невиконання умов договору щодо поставки продукції. В той же час, право позивача на компенсацію порушених майнових прав внаслідок не виконання відповідачем умов договору поставки захищено ст.693 ЦК України, якою визначено його право на стягнення з відповідача процентів, що нараховуються на суму попередньої оплати відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Однак, з такими вимогами позивач до суду не звертався. А тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Задовольняючи позовні вимоги частково, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати у виді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial