Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги позивач мотивує тим, що ТОВ є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності. 26.09.2016 року між ТОВ та відповідачем було укладено договір позики № 76068 в електронній формі, відповідно до якого відповідач отримав кошти у розмірі 2400,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язався повернути позику і сплатити проценти за користування нею. Пунктом 1.3 Договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів. В порядку, встановленому п. 1.4 Договору позики, на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 2400,00 грн., що підтверджується повідомленням від 28.09.2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів згідно договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року. Як зазначає позивач, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань станом на 24.10.2019 року утворилась заборгованість у сумі 91 916,40 грн., що складається з 2400,00 грн. основного боргу, 45 230,40 грн. - заборгованості за відсотками, 44 286,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнувши з відповідача вказану суму заборгованості, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 31.10.2019 року відкрито провадження справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.12.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання договору позики недійсним та стягнення моральної шкоди та штрафу на користь держави за надання неякісних послуг згідно ЗУ «Про захист прав споживачів». Даний позов відповідач мотивує тим, що договір позики не відповідає вимогам ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, позивачем не надано суду доказів, що вона була ознайомлена з умовами договору і що сукупна вартість такого договору може бути до 91 0916,40 грн., що складає більше ніж 800 % річних. Відсутні докази того, що саме такий договір № 76068 від 29.09.2016 року підписувала саме вона, оскільки згоди на підписання будь-якого договору вона не давала, належним чином оформленого електронного підпису вона не мала, а також не вказано річну проценту ставку у договорі. Крім того, згідно банківської виписки від 26.09.2016 року на картку, вказану позивачем, зарахувань за договором позики не було, наявна сума 43,00 грн. Вказуючи на те, що вищевказаний кредитний договір вона не укладала та позику не отримувала, відповідач вважає, що діями позивача їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 834 600,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить визнати договір позики недійсним, стягнути з позивача на її користь моральну шкоду в розмірі 834 026,00 грн., а також стягнути з позивача на користь держави штраф у розмірі 48 026,00 грн. 29.07.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява в новій редакції. 09.12.2020 року до суду надійшов відзив представника позивача Слухай Л.Ю. на зустрічну позовну заяву. У даному відзиві представник позивача вважає вимоги зустрічного позову необґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні, оскільки договір укладено у передбаченому законодавством порядку та суми заборгованості повністю відповідають цьому договору. Відтак, на думку представника позивача, відсутні підстави для задоволення вимог зустрічного позову. 11.02.2021 року до суду надійшли заперечення відповідача та пояснення, в яких відповідач наполягає на тому, що позивачем не надано доказів того, що вона укладала договір позики, а скріншоти не є такими достатніми та допустимими доказами. При укладанні договору її особа не була ідентифікована, а кошти на її рахунок не надходили. Крім того, на даний час за виконавчим написом суму заборгованості за вищевказаним договором позики стягується з неї в порядку примусового виконання. Представник ТОВ «ВЕЛЛФІН» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву, в якій позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та задовольнити вимоги зустрічного позову, а також слухати справу в її відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ВЕЛЛФІН» є юридичною особою, діє на підставі Статуту, та зареєстроване як фінансова установа відповідно до розпорядження №2606 від 27 жовтня 2015 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Основним видом діяльності ТОВ «ВЕЛЛФІН» є кредитування. Порядок отримання та надання позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» регламентовано Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», затвердженими наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» №2-1 від 27 жовтня 2015 року, розміщеними на офіційному веб-сайті https://creditup.com.ua (надалі - Правила). Відповідно до п. 1.6 Правил вони є невід`ємною частиною договору позики. Згідно п.п. 4.1, 4.2 Правил, заявник, що має намір отримати позику проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства. Заявник для оформлення позики здійснює оформлення заявки на сайті товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. У п. 4.8 Правил встановлено, що підтвердженням згоди заявника на отримання позики є направлена на розгляд товариством заявка про надання позики з одночасною перевіркою банківської платіжної картки. Пунктами 4.9, 4.10 Правил передбачається, що дійсність банківської платіжної картки перевіряється за допомогою резервування довільної, заздалегідь невідомої заявнику суми від 1 до 99 копійок та з послідуючим зазначенням у відповідному полі особистого кабінету заявником точної суми, що була зарезервована. Точну зарезервовану суму заявник може дізнатися шляхом звернення у банк, який емітував платіжну картку. Заявнику пропонується звернутись у банк використавши засоби CMC-повідомлень, засоби телефонного зв`язку, тощо. Відповідність зазначеної суми підтверджує належність рахунку для перерахування позики заявнику та підтверджує згоду Заявника на отримання позики. Згідно п. 6.4 Правил у разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті. Пунктами 6.10-6.12 Правил передбачено, що товариство надає позику в порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики, на рахунок банківської платіжної картки зазначеної в заявці. Перерахування грошових коштів здійснюється в строк не пізніше 1 (одного) робочого дня з дати підписання договору позики сторонами. Датою укладання договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок. Звернувшись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, ТОВ «ВЕЛЛФІН» обґрунтовувало свої вимоги тим, що відповідач приєдналась до Правил надання грошових коштів у вигляді позики, що розміщені на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН», оформила Заявку та отримала від ТОВ «ВЕЛЛФІН» грошові кошти у вигляді позики на належну відповідачу банківську платіжну картку, які не повернула у строк та в порядку, що встановлені Договором. На підтвердження укладення договору позики позивач надав копію Договору № 76068 від 26.09.2016 року, який оформлений сторонами в електронній формі, роздруківку Заявки з офіційного веб-сайту товариства https://creditup.com.ua., повідомлення ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» про перерахування грошових коштів на банківську платіжну картку [PERSON] . Згідно умов договору, зокрема пунктів 1.1 - 1.5 вказаного договору позикодавець зобов`язується надати позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 2400 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п.1.5 цього договору. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Позика надається строком на 30 днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем. Нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 20 грн. за перший день користування позикою; 1,8 процента від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку, зазначеного в п.1.2 цього договору; 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п.1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Відповідно до довідки щодо заборгованості за договором № 76068 від 26.09.2016 року, станом на 24.10.2019 року у відповідача наявна заборгованість у сумі 91 916,40 грн., з яких 2400,00 грн. - сума позики, 45 230,40 грн. - заборгованість за відсоткам, 44 286,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати вищевказаний договір позики недійсним, посилаючись на те, що цей договір вона не підписувала, грошові кошти не отримувала. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, в той час, як вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно вимог ч. 1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.( ст. 207 ЦК України) При цьому, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України «Про електронну комерцію» та «Про електронний цифровий підпис» (в редакції, чинній на час укладення договору позики). Відповідно до ст. 3, 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції, чинній на час укладення договору позики), електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Також, частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом установлено, що 26.09.2016 року на веб-сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» особою, яка ідентифікувала себе як [PERSON] , оформлено заявку на одержання позики та укладено договір позики № 76068 в електронній формі на суму 2400,00 грн. Згідно повідомлення ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», 26.09.2016 року успішно проведено переказ коштів у розмірі 2400,00 грн. на картку банку на ім`я [PERSON] . Проте, як свідчать розрахунки ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в такому розмірі на картку відповідача не надходили. Крім того, має місце візуальна розбіжність фотознімку особи, якою 26.09.2016 року на веб-сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» від імені [PERSON] заповнено заявку на одержання позики, та фотознімками у документах [PERSON] . Тобто, відсутні належні та допустимі докази того, що спірний договір було підписано саме відповідачем. Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи ТОВ «ВЕЛЛФІН» щодо укладення договору позики в електронній формі саме з відповідачем [PERSON] , а грошові кошти від ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідач в позику не отримувала. Відтак, суд дійшов висновку про те, що спірний договір підлягає визнанню недійсним, а тому заявлені ТОВ «ВЕЛЛФІН» позовні вимоги про стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі є безпідставними та задоволенню не підлягають. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відмову задоволенні позовних вимог в повному обсязі та задоволенню вимог зустрічного позову в частині визнання договору позики недійсним. Що ж стосується вимог зустрічного позову про стягнення з позивача на користь [PERSON] моральної шкоди, то суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки відповідачем дані вимоги не доведено жодними доказами, розмір такої шкоди належно не обґрунтовано. Що ж стосується вимог відповідача про стягнення з позивача штрафу на користь держави відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», то дані вимоги не можуть бути задоволені, оскільки накладення такого штрафу виходить за межі компетенції суду. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial