Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

, Позивач у квітні 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів та просить суд винести рішення, яким визнати недійсним договір позики від 02.09.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 131 068 грн. 00 коп., що еквівалентно становить 5000 доларів США, а також витрати на правову допомогу та судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що 05.08.1959 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. У січні 2016 року, позивачу стало відомо, що 02.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, у вигляді розписки, згідно якого [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 доларів США, у свою чергу [PERSON] зобов'язувався повернути вказані кошти через рік, зі сплатою 1,5% на місяць. На даний час, вказані грошові кошти повернуті не були. Оскільки, вказаний договір було укладено без згоди позивача, як спільного власника грошових коштів, які є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], позивач просить суд визнати недійсним договір позики від 02.09.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та застосувати наслідки визнання недійсним договору. Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, вказав, що вказаний договір дійсно було укладено. [PERSON] не повідомила чоловіка про укладений договір, оскільки була впевнена, що [PERSON] поверне борг вчасно, однак кошти повернуто не було. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання з'явилась, позовні вимоги визнала частково, пояснила, що [PERSON] дійсно брав у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 доларів США, однак частину коштів він повернув зі сплатою відсотків, тому стягненню з нього підлягає борг у сумі 3545 доларів США. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав надані суду письмові заперечення на виступ свого представника. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.08.1959 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.10). Між [PERSON] та [PERSON] 02.09.2009 року укладено договір позики, у вигляді розписки, згідно якого [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 доларів США, у свою чергу [PERSON] зобов'язувався повернути вказані кошти через рік, зі сплатою 1,5% на місяць (а.с.11). Відповідно до ст..1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт укладання між [PERSON] та [PERSON] 02.09.2009 року договору позики та одержання [PERSON] грошових коштів сторонами не оспорюється. Відповідачем [PERSON] у письмових запереченнях зазначено, що п'ять років тому ним було повернуто частково суму боргу з відсотками, однак доказів на підтвердження зазначеного не збереглось. Також, [PERSON] подано до суду розписку від 29.08.2015 року про передачу [PERSON] грошових коштів у сумі 10 000 грн. 00 коп., в рахунок погашення основної суми боргу, яка становить 4000 доларів США (а.с.49). Однак, суд критично ставиться до вказаного доказу, оскільки з наданої розписки від 02.09.2009 року (а.с. 11), яка є предметом спору, основною сумою боргу є 5000 доларів США, а не 4000 доларів США, як зазначено у розписці від 29.08.2015 року (а.с.49). Крім того, щодо заяви Відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд не вбачає за можливе задовольнити вказану заяву, так як позивач про порушення свого права дізнався лише у січні 2016 року та звернувся до суду з заявленим позовом. Відповідно до ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1, ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Суд вважає, що договір слід визнати недійсним в зв'язку з тим, що він був укладений [PERSON] без згоди її чоловіка [PERSON], оскільки розмір грошової суми, одержаної [PERSON], є значним відносно доходів подружжя [PERSON] та таким, що укладений не в інтересах вказаного подружжя, а відтак порушує майнові права та інтереси [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частина 3 ст. 203 ЦК України встановлює, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В зв'язку з визнанням недійсним договору з вказаної підстави, суд вважає необхідним застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 131 068 грн. 00 коп., що еквівалентно 5000 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Частиною 1 статті 56 ЦПК України передбачено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved