Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позиція сторін у справі У квітні 2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивачі є співвласниками 1/2 частини житлового будинку (квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира використовується для їх постійного проживання. Крім того, у власності [PERSON] та [PERSON] перебували по одному гаражу по [ADDRESS] . До початку червня 2015 року позивачі користувалися своєю квартирою та іншим майном, проте з середини червня 2015 року втратили контроль над своєю домівкою через зайняття вулиці Зелений Гай військовослужбовцями Збройних сил України та не допуск мирних громадян в м. Мар`їнка для проживання та користування своїм нерухомим майном. Внаслідок чого квартиру позивачів мобілізовано (примусово відчужено) військовослужбовцями підрозділів військових частин В0095 та В2231. Потрапити до власного будинку позивачі не можуть і досі внаслідок мобілізації майна. Ані Донецькою обласною адміністрацією, ані військово-цивільною адміністрацією Донецької області не прийнято рішення про компенсацію за примусово відчужене майно та не складено акт про примусове відчуження майна. На звернення позивачів в лютому 2017 року щодо складення такого акту, а також повторне звернення у серпні 2017 року, їм було відмовлено ц складенні відповідних документів. А на подану заяву наступної повної компенсації за примусово відчужене майно відмовлено у виплаті зазначеної компенсації листом-відповіддю Донецької обласної державної адміністрації від 28 лютого 2017 року № М-00291-38-1.1 через відсутність порядку для складання актів про примусове відчуження або вилучення майна, проведення оцінки майна та надання компенсації в умовах мобілізації. Таким чином, незважаючи на фактичну мобілізацію квартири позивачів, їм відмовлено у виплаті компенсації за мобілізовану (примусово відчужену) квартиру в умовах мобілізації та особливого стану. Тому позивачі змушені звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник ДКС України подав відзив на позов, в якому зазначив, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Оскільки Казначейство жодної шкоди позивачам не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, то відсутні підстави для стягнення коштів безпосередньо з Казначейства. В матеріалах справи відсутні докази того, що пошкодження будинку та майна позивача спричинені саме проведенням антитерористичної операції, не визначені особи, якими завдані зазначені пошкодження, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненою позивачу шкодою. В матеріалах справи позивач не зазначає про відмову від права власності на зруйноване житло, а відтак недотриманим є положення частини дев`ятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України. Представник Кабінету Міністрів України подав відзив на позов, в якому зазначив, що оскільки згідно з чинним законодавством в теперішній час не введено режим воєнного стану на території держави або в окремих регіонах, відтак не має правових підстав застосувати статті 3, 4, 5, 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», та складати акт про примусове відчуження або вилучення майна, оцінювати дане майно та надавати компенсацію. Відповідно до положень Конституції України примусове відчуження об`єктів права приватної власності з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] вимоги позову підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача Колток О. М. проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні. Позивач [PERSON] допитаний в судовому засіданні в якості свідка суду повідомив, що після 2014 року вся родина була змушена переїхати з їхнього дому. До 2015 року вони мали можливість провідувати їх житло, але потім така можливість була втрачена, оскільки їх не допускали військові, які зайняли житлові будинки по їх вулиці. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником 1/4 частки, [PERSON] є власником 1/4 частки, [PERSON] є власником 2/4 часток 1/2 частки житлового будинку, загальною площею 99,7 кв.м, житловою площею 55,4 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є власником гаража, загальна площа 25,0 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , гараж 1. [PERSON] є власником гаража, загальна площа 31,2 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 29 січня 2016 року керівником військово-цивільної адміністрації м. Мар`їнки Тесля О. О. видана довідка-підтвердження № 54/05-05 [PERSON] про те, що він та члени його сім`ї: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , під час проведення АТО втратили можливість проживати за адресою: [ADDRESS] в період з 11 липня 2014 року, але продовжували контролювати цілісність своєї нерухомості та майна. В період з 08 червня 2015 року і по теперішній час така можливість повністю втрачена з причини дислокації військових частин ЗСУ по [ADDRESS] та заселення військових у приватні будівлі. Гр. [PERSON] та інші члени сім`ї, дійсно є потерпілими під час проведення АТО і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилося в нерухомості. 18 липня 2016 року комісія військово-цивільної адміністрації м. Мар`їнка та села Побєда Мар`їнського району Донецької області склала Акт, яким встановлено, що [PERSON] та інші члени сім`ї, дійсно є постраждалими під час проведення АТО і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилося в нерухомості. 06 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації із заявою про складення акту про примусове вилучення будинку та проведення оцінки вартості будинку. Того ж дня, [PERSON] звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації із заявою про виплату наступної повної компенсації за примусово відчужене майно. Донецька обласна військово-цивільна адміністрація листом від 20 лютого 2017 року № вх. 7/01.73 повідомила [PERSON] те, що рішення щодо примусового відчуження його квартири [ADDRESS] не приймалось. Аналогічна за змістом відповідь міститься і у листі Донецької обласної військово-цивільної адміністрації від 22 лютого 2017 року № вхм-60291-38-1.1-14. У листі від 06 жовтня 2017 року № 75/ко-80 військово-цивільна адміністрація м. Мар`їнка та села Побєда зазначила, що дозвільної документації на розміщення військових в приватні будинки та документів про заборону доступу мирному населенню до своїх будинків не надає. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70). Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. Згідно з частиною третьою статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Таким чином, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. При цьому, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). З аналізу наведених норм процесуального права випливає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічний висновок щодо застосування норм права також висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Звертаючись до суду з позовом позивачі вказують на те, що вони не отримали від держави ні житла, ні компенсації за його примусове відчуження, на яку вони, на думку позивачів, мають право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачі зазначали, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі, щодо захисту права власності, а право на компенсацію за мобілізоване житло передбачено статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також статтями 3, 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану». У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96). Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави. Суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також статті 3, 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» у взаємозв`язку з позитивним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 44912/98, пункти 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Позивачі обґрунтували розмір компенсації ринковою вартістю будинку та ринковою вартістю гаражів,

Outcome: partial