Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати недійсним кредитний договір № 014/0305/2/10318 від 15.02.2008 року укладений між ВАТ «Ерсте Банк» та позивачем. Свої вимоги мотивує тим, що під час укладання кредитного договору банком не було дотримано положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - не повідомлено в письмовій формі про кредитні умови. Крім того, складений банком договір порушує умови ст. 626 ЦК України, оскільки передбачає у фінансовій установі лише права, а у позичальника відповідальність за порушення умов договору, що свідчить про відсутність добросовісності та наявний істотний дисбаланс договірних прав. Також, як свідчать умови договору, в разі погіршення фінансового становища кредитора, позичальника, коливання курсу валют всі ризики буде нести позичальник. Таким чином, умови кредитного договору є несправедливими, сам договір є недійсним у звязку із недотриманням в момент його укладання положень ст.ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову. Пояснив, що під час укладання спірного договору банком були виконані всі положення Закону України «Про захист прав споживачів». Так [PERSON] був повідомлений про умови надання кредиту, йому надавався розрахунок орієнтовної вартості кредиту. Умови кредитування детально викладені у додатку № 1 до кредитного договору - «повідомлення позичальника фізичної особи про умови надання споживчого кредиту. Також є хибними твердження представника позивача щодо дисбалансу прав та обовязків на шкоду позичальнику, з огляду на те, що останній, як споживач фінансових послуг не обмежений в правах, позивач є вільним в укладанні договору. Крім того позивача було попереджено і про валютні ризики, про що свідчить підпис позивача у додатку № 1 до договору. За таких обставин просив відмовити у задоволенні позову. Також зазначив, що стороною договору пропущено встановлений законом строк для звернення до суду за захистом своїх прав. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що 15 лютого 2008 р. між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір з фізичною особою № 014/0305/2/10318 за умовами якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 37\~600,00 доларів США строком до 14 лютого 2028 року із сплатою 12,0% річних. Представник позивача стверджує, що укладений між сторонами кредитний договір порушує численні норми чинного законодавства України, зокрема, положень Закону України «Про захист прав споживачів», а тому має бути визнаний недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, за вимогами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення договору, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Представник позивача зазначає, що зазначені вимоги закону не були виконані відповідачем. Як свідчать матеріали справи, разом з кредитним договором сторонами було підписано і додатки до нього, які є невідємною частиною угоди. Повідомлення позичальника фізичної особи про умови надання споживчого кредиту та розрахунок орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки були підписані [PERSON] особисто. Дана обставина не заперечується представником позивача. Як вбачається з зазначених додатків, позивач був ознайомлений з сукупною вартістю кредиту, умовами кредитування тощо. В свою чергу розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту (графік платежів за договором) відповідає зразку, а саме таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» наведеному у додатку до постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Крім того, слід зазначити, що за положеннями ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, положеннями яких не передбачено визнання угоди недійсною. В свою чергу Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в п. 14 розяснив - при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 10481052, 10541055), статті 1819 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». За положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Приписами ж ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено здійснення нечесної підприємницької практики, яка включає включає:1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Положеннями ст. 11 ЦПК України встановлено обовязок суду розглядати справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З іншого боку положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено обовязок сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином представник позивача мав довести ті обставини, з якими законодавець передбачає можливість визнання кредитного договору недійсним. Стверджуючи про дисбаланс прав на шкоду позичальника представник [PERSON] посилається на порушення принципу добросовісності, нерівність умов кредитного договору для його сторони, враховуючи підвищення курсу валюти зобовязання тощо. Приписами ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Як свідчать матеріали справи, і це не заперечується представником позивача, сторони узгодили всі умови договору, в тому числі суму і валюту кредиту, щомісячну сплату процентів та погашення кредиту. Позивач протягом шести років виконував взяті на себе зобовязання за спірним договором. При цьому не було встановлено обставин, які б свідчили про відсутність волевиявлення позивача на укладання договору та відсутність згоди на його підписання за зазначених умов. Також слід зазначити, що за положеннями Закону України «Про Національний банк України», останній здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті тощо. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його. З іншого боку, незмінність курсу гривні по відношенню до іноземних валют, в тому числі і долара США, законодавчо не закріплена. Проте, як свідчить повідомлення позичальника фізичної особи, що його підписано позивачем, у разі надання споживчого кредиту у іноземній валюті, валютні ризики під час виконання зобовязань несе позичальник. Відповідно до приписів ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на все вищенаведене суд не знаходить підстав для визнання кредитного договору недійсним. Представник відповідача заявив про пропуск з боку позивача строку позовної давності, а тому і з цих підстав також просив відмовити у задоволенні заявлених вимог. Згідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ст. 257 ЦК України. Позовна давність, як вбачається з положень ст. 267 ЦПК України, застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Зважаючи на те, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що права позивача при укладанні спірного кредитного договору порушені не були, а тому не вважає за необхідне застосовувати передбачені ст. 267 ЦК України наслідки пропуску строку позовної давності. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed