Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивач у вересні 2015 року звернулася до суду з названою позовною заявою, в якій вказувала, що 28 грудня 2012 року вона надала в борг кошти в сумі 50 000 гривень [PERSON] терміном до 01 липня 2013 року , про що було [PERSON] власноруч написано розписку. У зазначений термін [PERSON] борг не повернула . Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь борг в розмірі 50000 гривень , судовий збір сплачений при зверненні до суду в сумі 500 грн. та оплатити витрати з оплати правових послуг. Позивач та представник позивача на розгляд справи до суду не з'явилися . Представник позивача своєю письмовою заявою просить суд провести розгляд справи за його відсутності та задоволити позовні вимоги . В своїй заяві вказав , що позивач підтримує вимоги щодо стягнення суми боргу у розмірі 50 000 гривень за договором позики та стягнення судового збору сплаченого при зверненні до суду . Від вимог про стягнення витрат на про оплату правової допомоги - відмовляється ( а.с.20). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Про час та місце розгляду справи була судом належним чином повідомлена , про що свідчать наявні в матеріалах справи розписки про вручення судових повісток. Відповідач надіслала на адресу суду заяву , якою просить суд провести розгляд справи без її участі при цьому зазначала, що вона не визнає позовні вимоги та заперечує проти стягнення з неї суми боргу ( а.с.14). Відповідно до ст.197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб , які беруть участь у справі , чи у разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд ознайомившись із позовною заявою , взявши до уваги позицію представника позивача, позицію відповідача викладену у письмових заявах , що надійшли на адресу суду , дослідивши матеріали справи, вважає , що позов підлягає задоволенню . Із змісту позовної заяви та із матеріалів справи встановлено, що 28.12.2012 року відповідач [PERSON] отримала у позику від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000 гривень на що вказує розписка (а.с.7). Зазначену суму коштів відповідач зобов'язувалася повернути позикодавцю в строк до 01.07.2013 року. Натомість [PERSON] свої зобов'язання за розпискою не виконала та позичені у позивача кошти у визначений час не повернула , що змісило [PERSON] звернутися до суду з позовом. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Наведені обставини справи вказують, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини за договорами позики, тому відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання відповідачем має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 610 ЦК України вказує, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно приписів ст. 1047 ЦК України угода про позику є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. У вказаних угодах про позику зазначені: сторони зобов'язання, грошова сума, яку взяв в борг відповідач, особистий підпис боржника. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Встановлені судом обставини узгоджуються із вище наведеними положеннями та дають суду підстави для висновку, що укладення договору позики між позивачем та відповідачем підтверджується наявними у позивача оригіналам розписки, яка досліджена судом у судовому засіданні та щодо наявності невиконаних [PERSON] боргових зобов'язань перед позивачем на момент розгляду справи. Щодо заперечень відповідача надісланих на адресу суду 17.09.2015 року де [PERSON] вказує, що вона не брала у борг у позивача [PERSON] у борг 50 000 гривень, а розписка нею була написана під тиском позивача в зв'язку з виявленою нестачею в магазині де вона працювала продавцем, то даючи їм оцінку суду слід зазначити, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» та виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК ) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК . Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Всупереч наведеним вище вимогам закону відповідачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог, таким чином суд позбавлений можливості належним чином з'ясувати, чи мали місце обставини, на які у своїй заяві посилається відповідач, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Встановлені судом обставини вказують , що вимоги позивача базуються на чинному законодавстві та підлягають задоволенню. Ст. 88 ЦПК України вказує, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 500 грн., то відповідно до вище зазначеної норми закону вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON].

Outcome: approved