Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач у березні 2014 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до Кредитного договору № SUPWRX11090029 від 10.01.2007 року [PERSON] отримала кредит у сумі 1 160 грн. 50 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 09.01.2008 року. Відповідач порушила умови Кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в звязку з чим станом на 25.01.2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 273 грн. 19 коп., що складається з: 859 грн. 29 коп. заборгованість за кредитом, 7 357 грн. 64 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 125 грн. 36 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 150 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1 084договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки. Просив суд, стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості у розмірі 55 088 грн. 22 коп.за кредитним договором № k3xrRX02230074 від 24.05.2007 року, витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200 грн. судові витрати по справі, стягнути солідарно з відповідачів 10 000 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився. В матеріалах справи наявна заява представника позивача про те, що вона просить розглядати справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір № k3xrRX02230074, який складається із заяви позичальника разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(«Стандарт»). Датою укладання договору є дата підписання позичальником заяви. За умовами договору відповідач отримав на споживчі цілі 4 470 грн. кредитних коштів строком на 12 місяці (до 24 травня 2008 року включно) під 12,00% річних. Загальний щомісячний платіж становив 507 грн. 02 коп., який відповідач повинен був сплачувати до 25 числа кожного місяця для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, а також інших витрат згідно з Умовами. У заяві позичальника зазначено, що при порушенні позичальником зобовязань за кредитним договором він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 15,17% на місяць. Також відповідач зобовязався за порушення зобовязання по погашенню заборгованості за кредитом сплачувати банку пеню у розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки, але не менше 1 грн. (п. 6.1 Умов). Крім того, при порушення строків будь-яких платежів, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості (п. 6.3 Умов). Із заяви, підписаної позичальником вбачається, що він ознайомлений та погоджується з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(«Стандарт»). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 1054 ЦК України, обовязком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Право кредитора, в даному випадку, вимагати від боржника повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України. Відповідач неналежно виконував умови договору. Згідно з розрахунком банку станом на 25.01.2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у 65 088 грн. 22 коп., що складається з: 4 470 грн. заборгованість за кредитом, 25 342 грн. 45 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 314 грн. 24 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 30 385 грн. 90 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 3 075 грн. 63 коп. штраф (процентна складова). Розмір неустойки (пені, штрафів), який визначений банком у заборгованості за вказаним кредитним договором значно перевищує розмір збитків банку, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України підлягає зменшенню до 5 000 грн. Так, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс/14 від 03 вересня 2014 року, яка є обовязковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідача штрафів (фіксованої частини та процентної складової), суд вважає дані вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс/15, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднані до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладання на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] становитиме 36 126 грн. 69 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушенням зобовязання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Зобовязання за договором № k3xrRX02230074 від 24.05.2007 року було забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк» у розмірі 10 000 грн. Відповідно до розяснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю, повідомивши позивача, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає можливим відмовити у їх задоволенні виходячи з наступного. До складу судових витрат віднесені витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Витрати, що повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч. 1 ст. 84 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу. Позивачем не надано суду підтвердження того, що позивач отримав правову допомогу від особи, яка має право на надання правової допомоги, розрахунок вартості правової допомоги, підтвердження понесених витрат на правову допомогу, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial