Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач Тернопільське об'єднання управління Пенсійного фонду України Тернопільської області звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно набутої пенсії в сумі 93,04 гривень. Обґрунтовує позов тим, що кошти в зазначеному розмірі були виплачені відповідачу у зв'язку з рахунковою помилкою з боку позивача (невідповідністю даних ОК-5 та АСОПД/КОМТЕХ за період 01.07.2000р. по 31.11.2000р., а саме: у розрахунок заробітної плати для обчислення пенсії за липень 2000р. внесено суму 568,50грн., хоча згідно індивідуальних відомостей про відповідача сума заробітної плати становить 0 грн. за липень 2000р.) виникла переплата пенсії на загальну суму 93,04грн. за період з 05.09.2012р. по 31.03.2016 р. У зв'язку з цим, позивач вважає, що вказані грошові кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 1212 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Як вбачається з розрахунку заробітної плати для обчислення пенсії [PERSON], за липень 2000р заробітну плату вказано - 568,50грн. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу - [PERSON] (Форма ОК-5), сума заробітної плати за липень 2000р. становила 0 грн. Відповідно до розпорядження начальника Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 24 березня 2016 року за №1, установлено, що сума переплати пенсії за вислугу років [PERSON] в розмірі 93,04гривень згідно з довідкою відділу з призначення (виплати) пенсії утворилася за період з 05.09.2012року по 31.03.2016 року. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, рахункова помилка з боку позивача мала місце у зв'язку з внесенням у розрахунок заробітної плати для обчислення пенсії відповідача невірної суми заробітної плати за липень 2000р. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Статтею 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду. Відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо). Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та від 22 січня 2014 року у справі №6-151цс13, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач [PERSON] вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав Управлінню недостовірні дані під час нарахування та виплати йому пенсії. Щодо тверджень позивача про наявність рахункової помилки з його боку, суд виходить з наступного. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові № 13 від 24 грудня 1999 року, «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Позивачем не доведено факту наявності рахункової помилки, оскільки відсутні докази (наприклад, висновки ревізії, акти перевірок чи службового розслідування тощо), по інформації яких можна було б відстежити шлях та причину виникнення помилки при нарахуванні пенсії та з'ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою як стверджує позивач, а не помилкою, пов'язаною, наприклад, з неналежним виконанням обов'язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування пенсії. Таким чином, сам факт невідповідності даних, які містяться у індивідуальних відомостях про застраховану особу (форма ОК-5) та розрахунку заробітної плати для обчислення пенсії не можна вважати рахунковою помилкою, оскільки відсутні докази, на підставі яких можна встановити причину виникнення таких розбіжностей. Окрім того, пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії». У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. За таких обставин, враховуючи те, що на підставі зібраних у справі доказів судом не встановлено факту недобросовісного набуття [PERSON] отриманих коштів у розмірі 93,04гривень, які є частиною пенсійної виплати, що призначена йому Тернопільським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області, як не встановлено й наявності рахункової помилки, то відповідно до статті 1215 ЦК України, зазначена сума поверненню не підлягає. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення»,

Outcome: dismissed