Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просить стягнути з [PERSON], заборгованість у розмірі 16930,27 грн. за кредитним договором № б/н від 29.04.2010 року. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, 29 квітня 2010 року Відповідач отримала кредит у розмірі 4400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 31.07.2016 року має заборгованість у сумі 16930,27 грн., яка складається з: -4324,89 грн. - заборгованість за кредитом; -9420,07 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; -1902,92 грн. - заборгованість за пенею та комісією; - штрафи: - 500,00 грн. - фіксована частина; -782,39 грн. - процентна складова. Представник позивача в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в якій він позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с. 4). Відповідач - в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про місце та час судового розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином, через канцелярію суду надала заяву про слухання справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на сплив строку позовної давності та у зв'язку з цим, просила суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с. 51). Суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності не з'явившихся осіб за наявними доказами справи. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 29 квітня 2010 року Відповідач отримала кредит у розмірі 4400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Як було встановлено судом, остання оплата за вказаним кредитом Відповідачем була здійснена 19.10.2012 року у сумі 500 гривень, що підтверджується квитанцією (а.с. 61). Разом з тим з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся лише 05.09.2016 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Повернення заборгованості за кредитним договором включає в себе зобов'язання позичальника здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені заявою позичальника, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення порядку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, початок позовної давності для стягнення нарахованих платежів утвореної відповідачем заборгованості необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Вказана правова позиція викладена в правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-116цс13 по спору про стягнення заборгованості за кредитним договором. За змістом ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги ( ст. 266 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За змістом п. 31 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 частини тринадцятої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). За приписами ст. 631 ЦК України строком договору саме є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. За таких обставин право вимоги у Банку відносно виконання зобов'язань боржником виникло з моменту настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права на повернення кредитних коштів. Згідно з ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Жодних умов, в яких установлено збільшену позовну давність між мною та Позивачем не було укладено, що підтверджується відсутністю підпису позичальника на таких умовах, а відтак Умови про збільшену позовну давність без підпису позичальника не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі N 6-757цс15. Зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, заборгованість за відсотками тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Оскільки стороною відповідача у спорі заявлена вимога про застосування наслідків спливу строку позовної давності, враховуючи відсутність поважних причин, з яких Банк не звертався до суду з позовом, такий позов задоволенню не підлягає у повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed