Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

Позивач та її представник просять суд визнати догани незаконним і скасувати накази №383-К від 11.09.2015 року, №438-К від 23.10.2015 року, №24 від 03.03.2016 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. Також просять суд вважати строком ознайомлення [PERSON] з дисциплінарними стягненнями 23 липня 2016 року, тобто з моменту отримання [PERSON] копій наказів поштою. Свої вимоги обґрунтовують тим, що позивач працювала у Територіальному центрі надання соціальних послуг Індустріального району м.Харкова (далі Центр) з 06.10.1997 року, з 02.04.2007 року позивач працювала на посаді заступника завідувача відділення соціальної допомоги вдома. Наказом директора Центру № 73-к від 19.05.2016 року позивач була звільнена з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на позивача трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Наказами №383-К від 11.09.2015 року, №438-К від 23.10.2015 року, №24 від 03.03.2016 року позивач була притягнута до дисциплінарної відповідальності. Позивач зазначає, що будь-яких порушень трудової дисципліни з її боку не було, а оголошені їй догани не мають законного підґрунтя і є наслідком неприязних стосунків, що склалися між нею та директором Центру [PERSON], яка незаконно і безпідставно притягувала позивача до дисциплінарної відповідальності. Позивач вважає, що вказані накази винесені директором Центру з особистих мотивів помсти, позивач не вчиняла дисциплінарних проступків, не порушувала трудову дисципліну, належним чином і в повному обсязі виконувала посадові обовязки, визначені посадовою інструкцією, вказані накази винесені не на підставах та не у відповідності до вимог трудового законодавства. Представники відповідача проти позову заперечують, надали суду заперечення на позов (т.1 а.с.55-147), у яких зазначають, що позивач [PERSON] протягом 2015-2016 років зарекомендувала себе працівником, який неналежним чином виконував професійні обовязки, порушувала трудову дисципліну, порушувала порядок ведення службової документації, при оформленні документів допускала багато помило, розпорядження керівників Центру виконувала вибірково за власним розсудом, провокувала конфлікті ситуації в колективі, чим порушувала нормальну роботу Центру. За порушення трудової дисципліни позивач тричі притягувалась до дисциплінарної відповідальності та неодноразово попереджалась про недопущення порушень трудової дисципліни. Крім того, представник відповідача вказує на те, що позивач пропустила передбачений ст.233 КЗпП строк, протягом якого вона могла звернутися з заявою про вирішення трудового спору. Позивач відмовилась письмово засвідчити факт ознайомлення з наказами про притягнення її до дисциплінарної відповідальності №383-К від 11.09.2015 року, №438-К від 23.10.2015 року, №24 від 03.03.2016 року, про що 28.09.2015 року, 23.10.2015 року та 03.03.2016 року присутніми при цьому працівниками було складено і підписано відповідні акти. Надані позивачем суду копії наказів не відповідають оригіналам наказів, які не містять в собі підпису позивача про ознайомлення. Всі дисциплінарні стягнення були накладені з додержанням вимог ст.147, 148, 149 КЗпП України, зокрема стягнення було здійснено у встановлений для цього строк, при накладенні враховувалась ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено приступок і попередня робота працівника. Крім того, представник відповідача вказує на те, що відсутність порушень трудового законодавства по відношенню до порядку накладення дисциплінарних стягнень та процедури звільнення позивача було підтверджено результатами проведення позапланової перевірки, яка проводилась за заявою позивача [PERSON] управлінням держпраці у Харківській області Державної служби України з питань праці. Судом встановлено, що наказом №140 від 14.10.1997 року [PERSON] була прийнята на роботу соціальним працівником до Територіального центру по обслуговуванню пенсіонерів та самітних непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м.Харкова (т. 1 а.с.67). З 02.04.2007 року [PERSON] займала посаду заступника завідуючої відділенням соціальної допомоги вдома Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району м.Харкова, що підтверджується наказом №56-к від 02.04.2007 року (т.1 а.с.71). 14.05.2014 року було затверджено Посадову інструкцію заступника завідувача відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м.Харкова (т.1 а.с.103-104), із якою позивач була ознайомлено, про що позивач зазначала під час судового розгляду. 06.10.2015 року на зборах трудового колективу були затверджені Правила внутрішнього трудового розпорядку Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м.Харкова на 2015 -2018 року (т.1 а.с.105-108), із якими позивач також була ознайомлена. Відповідно до ст.139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до\~ст.147\~КЗпП України, за порушення\~трудової дисципліни\~до працівника\~може бути\~застосовано тільки\~один з\~таких заходів\~стягнення: догана,\~звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Відповідно до\~ст.148\~КЗпП України, дисциплінарне стягнення\~застосовується власником\~або уповноваженим\~ним органом\~безпосередньо за\~виявленням проступку,\~але не\~пізніше одного\~місяця з\~дня його\~виявлення,\~не рахуючи\~часу звільнення\~працівника від\~роботи у\~зв'язку\~з тимчасовою\~непрацездатністю або\~перебування його\~у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст.149 КЗпП України , до застосування\~дисциплінарного стягнення\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~зажадати від\~порушника трудової\~дисципліни письмові\~пояснення. За\~кожне порушення\~трудової дисципліни\~може бути\~застосовано лише\~одне дисциплінарне\~стягнення. При\~обранні виду\~стягнення власник\~або уповноважений\~ним орган\~повинен враховувати\~ступінь тяжкості\~вчиненого проступку\~і заподіяну\~ним шкоду,\~обставини,\~за яких\~вчинено проступок,\~і попередню\~роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Судом встановлено, що наказом №383-к від 11.09.2015 року [PERSON] оголошено догану за порушення ст.139 КЗпП України та п.3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку (т.1 а.с.4, 111). Відповідно до вказаного наказу 01.09.2015 року [PERSON] була відсутня на робочому місці без поважних причин протягом 4 годин. 28.09.2015 року [PERSON] була ознайомлена з наказом №383-к від 11.09.2015 року про притягнення неї до дисциплінарної відповідальності шляхом його оголошення в присутності свідків. [PERSON] відмовилась засвідчити факт ознайомлення із наказом своїм підписом, про що було складено акт від 28.09.2015 року (т.1 а.с.117). Копію наказу №383-к від 11.09.2015 року [PERSON] отримала поштою 23.07.2016 року (т.1 а.с.21). Позивач вважає наказ №383-к від 11.09.2015 року незаконним посилаючись на те, що 01.09.2015 року вона прийшла на роботу о 08.55 годині та побачила, що її підлеглі переписують кадрові заяви від 01.07.2015 року, що позивач вважала порушенням їх прав. За фактом переписування кадрових заяв підлеглими позивач звернулася до прокуратури та знаходилась на прийомі у прокуратурі з 11.35 по 12.00 годину. Таким чином, як зазначає позивач, вона була відсутня на робочому місці 1 годину 15 хвилин, коли перебувала у прокуратурі, а інший час вона перебувала на роботі та вирішувала виробничі питання на вулиці. Представники відповідача вказують на те, що позивач 01.09.2015 року залишила своє робоче місце та протягом 4 годин не виконувала свої посадові обовязки. У звязку з відсутністю позивача на робочому місці було складено акт, а заступником директора [PERSON] було складено доповідну записку. Крім того відсутність позивача на робочому місці була зафіксована і службовою запискою головного бухгалтера [PERSON] 02.09.2015 року та 07.09.2015 року позивачу було запропоновано надати письмові пояснення щодо поважності причин її відсутності на робочому місці. Проте позивач відмовилась надати письмове пояснення щодо її відсутності на робочому місці 01.09.2015 року, хоча позивачу було вручено письмове доручення про надання пояснень. У звязку з викладеними обставинами на [PERSON] було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Суд, дослідивши докази у справі та пояснення свідків приходить до висновку, що наказ №383-к від 11.09.2015 року є законним і скасуванню не підлягає виходячи із наступного. Позивач визнає, що вона дійсно була відсутня на робочому місці 01.09.2015 року, проте була відсутня лише протягом 1 години 15 хвилин перебуваючи на прийомі у прокуратурі. Суд не визнає такі причини відсутності на робочому місці поважними. Позивач, як на поважність причини відсутності на робочому місці, посилається на те, що її підлеглі переписували кадрові заяви, що на думку позивача є порушенням їх прав та причиною її звернення до прокуратури. Проте, позивачем не доведено, що 01.09.2015 року мало місце порушення прав її підлеглих. Крім того, позивач могла обрати спосіб захисту прав своїх підлеглих не пов'язаний із відсутністю на робочому місці (прийом в прокуратурі у вільний від роботи час, телефонний дзвінок до правоохоронних органів, письмове звернення тощо). Відсутність позивача на робочому місці 01.09.2018 року з 11.35 по 12.00 годин дійсно підтверджується листом та довідкою з прокуратури Орджонікідзевського району м.Харкова від 03.08.2016 року (т.1 а.с.13,14), які надані позивачем. Проте із вказаних документів не вбачається причин звернення до прокуратури [PERSON], до довідки не надано письмової заяви [PERSON] із зазначенням причин звернення. Таким чином, позивачем не доведено, що її перебування у прокуратурі було повязано з її професійною діяльністю та намаганням захистити права своїх підлеглих. Керівництвом Центру було двічі запропоновано позивачу надати письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці, проте позивач не скористалась таким правом. Надавати письмові пояснення 02.09.2015 року позивач відмовилась, хоча отримала відповідне доручення у присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с.115). 07.09.2015 року позивачу було повторно запропоновано надати письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці і на дорученні позивач власноруч зазначила «На роботі була». Викладені обставини позивач підтвердила і під час судового розгляду. Таким чином, 07.09.2015 року позивач письмово зазначила, що була присутня на роботі, не надавала пояснень щодо поважності причин її відсутності, не зазначала, що була на прийомі у прокуратурі у робочий час. Відсутність [PERSON] на робочому місці 01.09.2015 року протягом 4 годин без поважних причин та невиконання нею своїх посадових обовязків підтверджується сукупністю зібраних по справі доказів, а саме доповідною запискою заступника директора Центру [PERSON] від 01.09.2015 року (т.1 а.с.112), службовою запискою головного бухгалтера [PERSON] (т.1 а.с.113), актом про відсутність на робочому місці [PERSON] від 01.09.2015 року (т.1 а.с.114), дорученням від 02.09.2015 про зобовязання надати письмові пояснення [PERSON] щодо її відсутності на робочому місці 01.09.2015 року (т.1 а.с.115), дорученням від 07.09.2015 про зобовязання надати письмові пояснення [PERSON] щодо її відсутності на робочому місці 01.09.2015 року (т.1 а.с.116). Крім того, викладені обставини підтверджуються допитаними в суді свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивач [PERSON] 01.09.2015 року з 09.00 години по 13.45 годину (тобто 4 години) не була присутня на робочому місці без поважних причин. За таких обставин керівництво Центру дійшло вірного висновку щодо неповажності причин відсутності [PERSON] на робочому місці. Посилання позивача на те, що свідок [PERSON] у той час перебувала на лікарняному спростовуються поясненнями свідка, яка в суді пояснила, що 01.09.2015 року вона була на роботі і бачила як позивач приходила на роботу о 9 годині, потім була відсутня на роботі, а потім прийшла на роботу близько 13 години. Посилання позивача на пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що вони 01.09.2015 року бачили позивача на вулиці поряд з будівлею Центру, не спростовують факту відсутності позивача на робочому місці та факту невиконання позивачем своїх посадових обовязків. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона не спостерігала порушень позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку, що 01.09.2015 року позивач поставила свій підпис в журналі виходу на роботу, що Центр має два адміністративних корпуси і позивач переміщувалась між ними. Проте такі пояснення свідка також не спростовують факту відсутності позивача на робочому місці та факту невиконання позивачем своїх посадових обовязків. Таким чином, пояснення позивача щодо причин її відсутності на робочому місці, є суперечливими, не узгоджуються з доказами, які містяться в матеріалах справи, та поясненнями свідків, наданими у суді. Також судом встановлено, що наказом № 438-к від 23.10.2015 року [PERSON] оголошено догану за порушення ст.139 КЗпП України та п.3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку (т. 1 а.с.5, 118). Відповідно до вказаного наказу 11.09.2015 року [PERSON] була відсутня на робочому місці без поважних причин протягом 3 годин 30 хвилин. 23.10.2015 року [PERSON] була ознайомлена з наказом №438-к від 23.10.2015 року про притягнення неї до дисциплінарної відповідальності шляхом його оголошення в присутності свідків. [PERSON] відмовилась засвідчити факт ознайомлення із наказом своїм підписом, про що було складено акт від 23.10.2015 року (т.1 а.с.125). Копію наказу №438-к від 23.10.2015 року [PERSON] отримала поштою 23.07.2016 року (т. 1 а.с.21). Позивач вважає наказ №438-к від 23.10.2015 року незаконним посилаючись на те, що 11.09.2015 року директор Центру [PERSON] створила для життя та здоровя позивача небезпечні умови. У звязку з викладеним позивачу 11.09.2015 року об 11.20 годині на робочому місці була надана медична допомога. Після цього позивач не змогли приступити до роботи та пішла до дому, відмовившись при цьому від госпіталізації. О 13.42 годині позивачу було повторно надано медичну допомогу за місцем мешкання. З приводу небезпечних дій директора Центру [PERSON] позивач зверталася до прокуратури та поліції із відповідними заявами (т.1 а.с.15, 16). Отже позивач зазначає, що вона дійсно була відсутня на робочому місці 11.09.2015 року з 12.45 години до 15.45 години з поважних причин, тобто за станом здоровя. Представники відповідача вказують на те, що 11.09.2015 року [PERSON] знову залишила своє робоче місце і була відсутня на роботі протягом 3 годин 30 хвилин та не виконувала свої посадові обовязки. У звязку з відсутністю позивача на робочому місці було складено акт, а завідувачем господарством [PERSON] було складено доповідну записку. Крім того відсутність позивача на робочому місці була зафіксована і службовою запискою економіста [PERSON] 28.09.2015 року, в перший робочий день після знаходження [PERSON] на лікарняному, позивачу було запропоновано надати письмові пояснення щодо поважності причин її відсутності на робочому місці 11.09.2015 року. Проте позивач відмовилась надати обґрунтоване письмове пояснення щодо її відсутності на робочому місці 11.09.2015 року, а лише зазначила, що «директор створює загрозливі ситуації для мого життя». У звязку з викладеними обставинами на [PERSON] було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Суд, дослідивши докази у справі та пояснення свідків приходить до висновку, що наказ №438-к від 23.10.2015 року є законним і скасуванню не підлягає виходячи із наступного. Позивач не спростовую факту її відсутності на робочому місці 11.09.2015 року з 11 годин 30 хвилин до 15 годин 45 хвилин. Як на поважність причин відсутності на робочому місці посилається на свій стан здоровя. В підтвердження поганого самопочуття позивач надала суду лист Комунального закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 29.06.2016 року №604-01/К (т.1 а.с.17-18). Із вказаного листа вбачається, що [PERSON] 11.09.2015 року об 11.20 годин за адресою: м.Харків вул.12-го Квітня буд.8, тобто за місцем роботи, було надано медичну допомогу та поставлено діагноз: гіпертонічна хвороба 2 ступеню, неускладнений гіпертонічний криз. Від шпиталізації [PERSON] відмовилась. В подальшому 11.09.2015 року об 13.42 годин [PERSON] за адресою: [ADDRESS], тобто за місцем мешкання, було надано медичну допомогу та поставлено діагноз: гіпертонічна хвороба 2 ступеню, дисциркуляторна енцефалопатія 2 ступеню. Від шпиталізації [PERSON] повторно відмовилась. Із вказаної довідки вбачається, що [PERSON] дійсно в робочий час, а саме о 13.42 годині, перебувала вдома. [PERSON] від госпіталізації відмовилась двічі, не скористувалась [PERSON] і своїм правом на лікарняний 11.09.2015 року. Як на підставу для відмови від госпіталізації позивач посилалась на те, що вона здійснює догляд за хворою матірю [PERSON] Проте такі пояснення позивача спростовуються листом заступника начальника управління з питань призначення та виплат соціальних допомог та компенсації від 30.11.2015 року №8505/4-02 відповідно до якого, догляд за [PERSON] здійснює [PERSON], тобто донька позивача (т.1 а.с.240). Крім того, сам по собі факт виклику бригади швидкої медичної допомоги беззаперечно не свідчить про неможливість [PERSON] виконувати посадові обовязки. Довідка Комунального закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 29.06.2016 року №604-01/К не є доказом, який з медичної точки зору характеризує стан здоровя позивача, а лише констатує факт виклику бригади швидкої медичної допомоги. За стаціонарною медичною допомогою [PERSON] звернулася лише 14.09.2015 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АГР №377383 (т.1 а.с.123), відповідно до якого [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 14.09.2015 року до 25.09.2015 року. Викладені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позивачем не доведено, що її стан здоровя не дозволяв їй знаходитись на робочому місці та виконувати свої посадові обовязки. Крім того, суд приймає до уваги, що під час надання письмових пояснень щодо відсутності позивача на роботі 11.09.2015 року позивач, надаючи пояснення 28.09.2015 року зазначила, що «директор створює загрозливі ситуації для мого життя». Таким чином, позивач не посилалася на те, що причиною її відсутності на робочому місце був стан її здоровя, позивач не надала документів на підтвердження стану її здоровя 11.09.2018 року. Відсутність [PERSON] на робочому місці без поважних причин та невиконання нею своїх посадових обовязків підтверджується сукупністю зібраних по справі доказів, а саме актом про відсутність на робочому місці [PERSON] від 11.09.2015 року (т.1 а.с.119), доповідною запискою економіста [PERSON] (т.1 а.с.120), службовою запискою завідуючою господарством [PERSON] (т.1 а.с.121-122), дорученням від 28.09.2015 про зобовязання надати письмові пояснення [PERSON] щодо її відсутності на робочому місці 11.09.2015 року (т.1 а.с.124). Крім того, викладені обставини підтверджуються допитаними в суді свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивач [PERSON] 11.09.2015 року з 11.30 години по 15.45 годину (тобто 3 години 30 хвилин) не була присутня на робочому місці без поважних причин. За таких обставин керівництво Центру дійшло вірного висновку щодо неповажності причин відсутності [PERSON] на робочому місці. Посилання позивача на те, що їй була надана медична допомога на роботі, а потім за місцем проживання, у звязку з чим позивач була відсутня на роботі, суд до уваги не приймає з підстав викладених вище. Посилання позивача на те, що відсутність її на роботі зумовлена створенням директором Центру [PERSON] небезпечних умов для життя позивача, суд до уваги також не приймає, оскільки позивачем не надано суду відповіді на її скарги в прокуратуру та поліцію, а отже такі посилання не обґрунтовані та не доведені у суді. Саме по собі звернення зі скаргою до правоохоронних органів не є доказом того, що директором Центру [PERSON] були створені небезпечні умови для життя позивача. Таким чином, пояснення позивача щодо причин її відсутності на робочому місці, є суперечливими, не узгоджуються з доказами, які містяться в матеріалах справи, та поясненнями свідків наданими у суді. Судом також встановлено, що наказом № 24 від 03.03.2016 року [PERSON] оголошено догану за порушення ст.139 КЗпП України та п.3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку (т.1 а.с.6-7, 126-127). Відповідно до вказаного наказу [PERSON] 26.02.2016 року відмовилась виконувати вимоги наказу №20 від 26.02.2016 року «Про проведення інвентаризації особових справ підопічних» та розпорядження заступника директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м.Харкова [PERSON] щодо надання особових справ підопічних для проведення інвентаризації та журналу реєстрації наказів про тимчасове зняття з обслуговування. 03.03.2016 року [PERSON] була ознайомлена з наказом №24 від 03.03.2016 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності шляхом його оголошення в присутності свідків. [PERSON] відмовилась засвідчити факт ознайомлення із наказом своїм підписом, про що було складено акт від 03.03.2016 року (т.1 а.с.133). Копію наказу №24 від 03.03.2016 року [PERSON] отримала поштою 23.07.2016 року (т.1 а.с.21). Позивач вважає наказ №24 від 03.03.2016 року незаконним посилаючись на те, що з наказом про «Про проведення інвентаризації особових справ підопічних» її належним чином не ознайомили, а на слух розпорядження керівництва вона не сприйняла у звязку з тим, що перебувала у стані стресу. Позивач вказує на те, що інвентаризація справ підопічних проводилась із порушеннями, що підтверджується її службовою запискою від 29.02.2016 року та її зверненням до прокуратури від 09.03.2016 року. Під час судового розгляду позивач пояснила, що 26.02.2016 року під час проведення інвентаризації вона запропонувала членам комісії заходити до її кабінету і проводити інвентаризацію, перешкод для проведення інвентаризації позивач не чинила, проте відмовилась надавати особові справи її підопічних для проведення інвентаризації. Представники відповідача вказують на те, що [PERSON] відмовилась виконувати наказ №20 «Про проведення інвентаризації особових справ підопічних» від 26.02.2016 року (т.1 а.с.128), із змістом якого вона була ознайомлена. Також позивач відмовилась від підпису про ознайомлення із вказаним наказом, про що було складено відповідний акт (т.1 а.с.129). [PERSON] було запропоновано надати пояснення щодо відмови від виконання наказу про проведення інвентаризації, проте позивач не надала обґрунтованих пояснень, а лише зазначила, що не може подати пояснення у встановлений термін, а з наказом № 20 вона не ознайомлена (т.1 а.с.132). Під час проведення інвентаризацій позивач відмовилась надавати справи підопічних по її дільниці, хоча інші працівники надали такі справи для проведення інвентаризації. У звязку з викладеним, комісія не мала можливості провести інвентаризацію особових справ. Суд, дослідивши докази у справі та пояснення свідків, приходить до висновку, що наказ №24 від 03.03.2016 року є законним, обґрунтованим і скасуванню не підлягає виходячи із наступного. Наказом №20 від 26.02.2016 року, який винесено директором Центру [PERSON]І, зокрема було вирішено провести інвентаризацію особових справ підопічних відділення соціальної допомоги вдома станом на 26.02.2016 року, [PERSON] було зобовязано надати затребувані службові документи по відділенню на вимогу комісії (т.1 а.с.128). Метою проведення інвентаризації стало попередження подальших порушень трудової та виконавської дисципліни, поліпшення організації роботи у відділенні, зясування причин багаточисельних відмов [PERSON] надати службові документи та періодичних заяв про зникнення документів. [PERSON] була ознайомлені зі змістом вказаного наказу шляхом його оголошення вголос, однак відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом. Також [PERSON] відмовилась виконувати наказ та надавати службові документи по відділенню, здійснювала погрози та психологічний тиск на працівників, інвентаризація своєчасно проведена не була. Викладені обставини підтверджуються актом про відмову від підпису про ознайомлення з наказом №20 від 26.02.2016 року (т.1 а.с.129), службовою запискою [PERSON] від 26.02.2016 року (т.1 а.с.130), актом щодо неможливості проведення інвентаризації від 26.02.2016 року (т.1 а.с.131). Крім того, відмова позивача від виконання наказу № 20 від 26.02.2016 року, яка виразилася в тому, що позивач не надала службові документи для проведення інвентаризації, підтверджується відеозаписом, який був досліджений судом 06.04.2018 року, поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 26.02.2016 року позивачу було запропоновано надати письмові пояснення з обґрунтуванням підстав невиконання нею наказу №20 від 26.02.2016 року (т.1 а.с.132). Позивач зазначила, що стільки пояснень надати до 12 години не може, що з наказом №20 вона не ознайомлена. Позивач не спростовує факт того, що вона не надала особові справи підопічних її дільниці для проведення інвентаризації та журнал реєстрації наказів про тимчасове зняття з обслуговування, посилається на те, що вона не мала надавати особові справи, не чинила перешкод у проведенні інвентаризації. Проте із таким твердженням позивача погодитись не можна. Відповідно до ст.139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Наказом №20 від 26.02.2016 року позивача було зобовязано надати службові документи на вимогу комісії для проведення інвентаризації. Вказаним наказом чітко сформульовано розпорядження керівництва, яке полягало саме у наданні документів, а не організації доступу до них. Із вказаних обставин вбачається, що позивач всупереч ст.139 КЗпП України не виконала розпорядження керівництва. При цьому, суд враховує, що наказ про проведення інвентаризації за своїм змістом не є незаконним, відповідає меті діяльності Центру. Так відповідно до Переліку соціальних послуг, умов та порядку їх надання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1417 від 29.12.2009 року, на кожного громадянина, якого обслуговує територіальний центр, ведеться особова справа, Центром здійснюється формування, облік і зберігання особових справ громадян (т.2 а.с.52-53). Інвентаризація за своєю суттю є різновидом такого обліку. Таким чином, дії позивача щодо ненадання службових документів для інвентаризації перешкоджали проведенню обліку особових справ підопічних Центру. При цьому суд також враховує, що позивач неодноразово у своїх скаргах заявляла про те, що у Центрі зникали документи і особові справи підопічних (т.1 а.с.33, 34), а тому позивач мала сприяти проведенню інвентаризації задля виявлення таких порушень, проте своєю відмовою надавати особові справи підопічних позивач фактично унеможливила проведення інвентаризації. Крім того, суд під час надання оцінки наказам №383-К від 11.09.2015 року, №438-К від 23.10.2015 року і №24 від 03.03.2016 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності враховує, що вказані накази відповідають вимогам ст. 147, 148, 149 КЗпП України щодо вибору заходу дисциплінарного стягнення, строків та порядку застосування дисциплінарного стягнення. Відповідно до акту позапланової перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №20-01-4402/1321, яка була проведена [PERSON] управлінням держпраці у Харківській області Державної служби України з питань праці за заявою позивача, наявність порушень трудового законодавства в частині накладення дисциплінарних стягнень на [PERSON] не виявлено (т.1 а.с.137-147). Надані суду позивачем службові записки, заяви та скарги на імя директора Центру [PERSON] (т.1 а.с.8-12, 32-46) не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, оскільки вони не містять в собі даних щодо їх отримання директором Центру [PERSON], на них відсутній штамп про отримання чи підпис директора про отримання, не містять матеріали справи і доказів поштового відправлення цих документів. Представники відповідача зазначають, що не отримували всі заяви, які долучила до позову позивач, а на всі отримані заяви позивача надавали відповіді (т. 1 а.с. 159-163, т.2 а.с.157, 158). Таким чином,\~судом встановлено,\~що дії\~[PERSON]\~щодо порушення\~внутрішнього трудового\~розпорядку та\~невиконання наказів\~керівництва,\~є дисциплінарними\~проступками.\~Під час\~винесення вказаних\~наказів №383-К\~від 11.09.2015\~року,\~№438-К\~від 23.10.2015\~року і\~№24\~від 03.03.2016\~року про\~притягнення [PERSON]\~до дисциплінарної\~відповідальності,\~відповідач дотримався\~строків та\~порядку застосування\~дисциплінарного стягнення,\~відповідачем врахована\~ступінь тяжкості\~вчиненого проступку,\~заподіяна ним\~шкода.\~Відповідачем також\~врахована попередня\~робота позивача,\~а як\~вбачається з\~матеріалів справи\~діяльність позивача\~неодноразово була\~предметом перевірок,\~зауважень,\~складання актів\~про порушення\~трудової дисципліни\~та перевищення\~службових повноважень\~(т.1\~а.с.76-102,\~237-239). Твердження позивача, що будь-яких\~порушень трудової\~дисципліни з\~її боку\~не було,\~а оголошені\~їй догани\~не мають\~законного підґрунтя,\~не знайшли\~свого підтвердження\~під час\~судового розгляду. При цьому доводи позивача щодо відсутності в її діях порушень є суперечливими, однобічними та такими, що не узгоджуються з доказами, які досліджені судом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для скасування наказів №383-К від 11.09.2015 року, №438-К від 23.10.2015 року і №24 від 03.03.2016 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, у звязку з чим, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю позовних вимог. 22.01.2018 року позивачем до суду було подано заяву про поновлення строку для оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності (т.2 а.с.136-139), у якій позивач вказує на те, що директор Центру на неодноразові звернення позивача не надавала їй копії наказів щодо позивача та будь-яких інших документів, що стосуються позивача, що позбавляло позивача можливості оскаржити накази про дисциплінарну відповідальність у суді. Копії наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності позивач отримала лише після її звільнення. 26.02.2018 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності (т.2 а.с.191-196), у якій вказує на те, що позивач пропустила строк, протягом якого вона могла оскаржити накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Посилання позивача на те, що з наказами вона була ознайомлена 23.07.2016 року не відповідає дійсності, оскільки позивач була ознайомлена з наказами своєчасно, про що є відповідні акти з датами та у яких зафіксовано відсутність підпису [PERSON] в наказі. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.150 КзпП України, дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до\~ст.233\~КзпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Доводи сторін щодо строку позовної давності суд до уваги не приймає, оскільки як розяснено в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд в рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Приймаючи до уваги, що позов [PERSON] не доведено, підстав для застосування строку позовної давності немає, так як суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed