Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивач у вересні 2016 р. звенулася до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 20.02.2018 р., просить визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач проживає у вказаній квартирі на підставі протоколу №5 від 06.07.1998 засідання профспілкового комітету агрофірми «Теплиці України». Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.07.2003 за позивачем визнано право користування жилим приміщенням. Позивач добросовісно володіє даною квартирою, на протязі 18 років продовжує безперевно володіти нерухомим майном, а тому вважає себе таким, що має підстави для набуття права власності на це майно. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій посив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві (ас. 160). Представник відповідача Регіонального відділення фонду державного майна України по м. Києву до суду не з'явився, направив клопотання про розгляд справи за його відсутності (ас. 153, 158). Представники відповідача Київської міської ради та третьої особи Святошинської РДА в судове засідання не з'явилися, які повідомлялися належним чином (ас. 112, 114, 149, 150, 156, 157), про причини свої неявки суду не повідомили. Суд, вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та третьої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою суду від 08.12.2016 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 25.01.2018 р. розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 17.05.2018 р. підготовче провадження завершено, справа призначена до розгляду по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до виписки з протоколу №5 засідання профспілкового комітету агрофірми «Теплиці України» від 05.07.1998 р., [PERSON] виділено квартиру (а.с. 9). Встановлено, що Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.07.2003 визнано за [PERSON] право користування жилим приміщенням в [ADDRESS] (а.с. 10-11). Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту від 28.12.2015 р. квартира [ADDRESS] складається з коридору загальною площею 2,9 кв.м., кухні 5,2 кв.м., санвузол 3,3 кв.м., санвузол 1,2 кв.м., житлової кімнати 10,1 кв.м., житловї кімнати 19,1 кв.м. Загальна площа квартири №3 становить 41,8 кв.м., житлова площа - 29,2 кв.м. (а.с. 12-17). Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на майновий комплекс від 06.07.1999 р., майновий комплекс в частині площею 86173,800 кв.м., який розташований в м. Києві за адресою: [ADDRESS] належить ВАТ Агрофірма «Теплиці України» на праві колективної власності (а.с. 59). Проте, Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 04.05.2001 р. визнано недійсним вказане свідоцтво про право власності на майновий комплекс від 06.07.1999 р. (а.с. 62-66). Судом встановлено, що Рішенням Святошинського районного суду м. києва від 03.10.2005 р., залишеним без змін рішенням Апеляційного суду м. Києві від 18.01.2016, визнано частково недійсною приватизацію ВАТ Агрофірма «Теплиці України» в частині включення житлових будинків під літ. «Ю» по [ADDRESS] до статутного фонду агрофірми. Зобов'язано ВАТ Агрофірма «Теплиці України» внести зміни до статуту підприємства та виключити зі статутного фонду товариства майно, що складається з житлових будинків по [ADDRESS] (а.с. 67-85). Встановлено, що Протоколом №1/08 загальних зборів ВАТ Агрофірма «Теплиці України» вирішено виключити зі статутного фонду Агорфірми житлові будинку по [ADDRESS] під літерою «Ю» та латинською цифрою «П» (а.с. 86-89). Встановлено, що відповідно до листа Департаменту комунальної власності від 18.02.2016 р. № 062/12/90-1668, будинок по вул. Береовецькій 6 належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та відповідно до рішення виконавчого комітету КМР народних депутатів від 13.01.1992 р. №26 обліковувався на балансі КО «Київзеленбуд». Відповідно до розпорядження виконавчого органу КМР (КМДА) від 08.05.2014 р. №562 гуртожиток по [ADDRESS] передано до сфери управління Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (ас. 123). Проте, відповідно до листа Святошинської РДА будинок по [ADDRESS] до сфери управління Святошинській районній в м. Києві державній адміністрації не передавалось (ас. 136). Також, відповідно до листа Регіонального віділення фонду державного майна України по міту Києву від 18.02.2016 р. № 30-03/1772, в регіональному відділенні відсутня інформація щодо власників або органу управління будинку по [ADDRESS] (а.с. 137). Таким чином, з наведених вище встановлених обставин та здобутих судом з часу подання даного позову у вересні 2016 р. письмових доказів вбачається, що позивач [PERSON] добросовісно у 1998 р. набув право користування квартирою [ADDRESS], до теперішнього часу вказаним житлом користується на протязі 20 років, відкрито, безперервно, утримує його та сплачує відповідні платежі, проте, до теперішнього часу позивач має труднощі у законній реєстрації свого права власності на вказне житло, а тому суд вважає, що в розумінні ст. 344 ЦК України позивач набув права власності на вказане житлове приміщення за набувальною даністю. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1, ч. 2 статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із п.п. 9-11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Дослідивши зібрані докази по справі та давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які відповідно до ст.ст. 80, 81 ЦПК України представник позивача довів, надавши безперечні докази в підтвердження та обґрунтування останніх, а тому позов підлягає задоволенню На підставі, ст.ст.328, 344 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, ст. ст. 13, 81, 258, 258, 265, 268 ЦПК України, суд -

Outcome: approved