Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позиція сторін у справі У липні 2020 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулось до суду в інтересах [PERSON] із позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської у м. Києві державної адміністрації про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , яка народилася [INFO] у м. Престон, графство Ланкашир, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії. Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала в Сполученому Королівстві Великобританії та Північної Ірландії. Відповідно до постанови Сімейного суду м. Ліверпуль від 06 лютого 2018 року постанова цього суду від 21 грудня 2017 року про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем набрала чинності 06 лютого 2018 року. 09 вересня 2018 року відповідач з дитиною без письмового дозволу позивача чи судового дозволу поїхала в Україну, де знаходяться дотепер. Таким чином, відповідач самостійно в порушення постанов Сімейного суду м. Блекберн та батьківських прав позивача змінила місце проживання спільної дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим також порушила право дитини на належне виховання обома батьками. Більше того, відповідач переховує дитину на території України, не повідомляє позивачу місце знаходження дитини і чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з його дочкою. Позивач вважає, відповідач здійснює незаконне утримання дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню, оскільки з моменту переміщення дитини пройшло більше одного року та дитина прижилася на новому місці. Позивач приховав від суду факт його засудження 01 серпня 2017 року вироком Престонського Королівського суду за напад на відповідача та побиття, за що його засуджено до громадських робіт на 12 місяців, а також заборонено упродовж трьох років контактувати із відповідачем та наближатися до неї ближче, ніж 100 метрів. Крім того, позивач не повідомив суд про те, що він страждає від алкоголізму, через що неодноразово проходив специфічне лікування. Відповідач заперечує проти задоволення позову про повернення її дитини до Великобританії, оскільки у такому випадку рішення суду буде суперечити положенням частини другої статті 25 Конституції України, за якими громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Свідок [PERSON] суду повідомила, що займається вихованням дитини майже 2 роки, [PERSON] має багато друзів, гарно вчиться. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є бабусею [PERSON] , спілкується з онукою майже кожного дня, в Україні дитина має багато друзів, коли згадують про батька, то дитина закривається у собі. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він є рідним дядьком [PERSON] , приблизно три рази на місяць вони бачаться, він має також дитину, яка дружить із [PERSON] . Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено, заборонено [PERSON] , [INFO] , вивозити за межі України дитини [PERSON] , [INFO] на період розгляду справи про забезпечення повернення дитини до Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії, заборонено [PERSON] , [INFO] , підписувати на ім`я третьої особи або осіб, які не мають права опіки чи піклування щодо дитини, документи, які надаватимуть таким особам право виїзду з дитиною [PERSON] , [INFO] , за межі України на період розгляду справи про забезпечення повернення дитини до Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року заяву представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції залишено без задоволення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , яка народилася [INFO] у м. Престон, графство Ланкашир, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії. Обмежувальним ордером Престонського Королівського суду від 01 серпня 2017 року [PERSON] забороняється контактувати з [PERSON] прямо або побічно, включаючи через всі види соціальних мереж, окрім як через адвоката для цілей розгляду сімейних справ, наближатися до [PERSON] в межах 100 метрів, відповідачу забороняється відвідувати ті місця, де проживає або які відвідує [PERSON] . Відповідно до постанови Сімейного суду м. Ліверпуль від 06 лютого 2018 року постанова цього суду від 21 грудня 2017 року про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем набрала чинності 06 лютого 2018 року. 20 квітня 2018 року Сімейний Суд м. Блекберн постановив, що матері заборонено вивозити дитину за межі Сполученого Королівства без дозволу Суду. 06 червня 2018 року Сімейний Суд м. Блекберн постановив, що [PERSON] мешкатиме із матір`ю та проводитиме час із батьком згідно графіку. 09 вересня 2018 року о 20-35 год відповідач разом із донькою [PERSON] сіли на рейс до Києва та покинули Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року (далі - Конвенція). Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику»(стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень, суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107). Щодо застосування частини першої статті 12 Конвенції Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 521/14556/16 зазначив, що процедура повернення дитини починається з моменту звернення до суду із відповідним позовом та саме з цього часу починає перебігати річний строк. Судом встановлено, що з моменту виїзду [PERSON] з донькою [PERSON] зі Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії (09 вересня 2018 року) до звернення Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах [PERSON] до суду з вимогами про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії (30 липня 2020 року) пройшло більше року, а тому суд застосовує до спірних правовідносин частину другу статті 12 Конвенції. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідування дошкільного навчального закладу - садку, відвідування різноманітних гуртків, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15. Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином України з 22 вересня 2013 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України від 12 травня 2020 року № 882/20. Відповідно до довідки ОСББ «ЗЕНІТ» від 11 листопада 2020 року № 69 [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , у квартирі яка їй належить на праві власності. Відповідач та її донька значаться також зареєстрованими у цій квартирі. З характеристики спеціалізованої школи № 80 від 07 грудня 2020 року вбачається, що [PERSON] навчається у спеціалізованій школі № 80 з 2019 року. Дитина завжди ходить до школи охайна, чиста, має все необхідне для навчального процесу. [PERSON] оволоділа високим рівнем навчальних досягнень, відвідує гурток з малювання та займається бальними танцями. Згідно із довідкою Київського Палацу дітей та юнацтва від 20 лютого 2020 року № 01-07/101, [PERSON] , 2013 року народження, навчається з вересня 2019 року в народному колективі ансамблю спортивного бального танцю «Фаворит» відділу художньої творчості Київського Палацу дітей та юнацтва. [PERSON] старанно навчається та бере участь у змаганнях зі спортивного бального танцю міського та всеукраїнського значення. Згідно з висновком спеціаліста за результатами проведеного психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , від 18 серпня 2021 року дані отримані у процесі взаємодії з [PERSON] , свідчать про те, що у дитини існує усталене усвідомлення щодо процесів які відбуваються у сім`ї. З мамою почуває себе впевнено і спокійно, виявляє бажання жити разом з нею, навчатися і їздити на відпочинок за кордон. Фігура батька для [PERSON] є фруструючою, викликає бажання дистанціюватись від нього, оскільки в існуючому конфлікті дівчинка повністю на боці матері. Контакти з батьком викликають тривогу, страх, відчуття напруги, образи та стрес, що може травмувати дитячу психіку. Із усього вищенаведеного суд робить висновок, що дитина прижилася у новому середовищі, відвіє навчальний заклад, різноманітні гуртки, має належне виховання та утримання, про неї піклуються та забезпечують усім необхідним, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки із членами родини, дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, а тому на переконання суду задоволення заяви про повернення дитини матиме наслідком її вилучення із соціального середовища, в якому вона розвивається та адаптувалася, що не сприятиме стабільності її соціального життя та не забезпечить найкращих інтересів дитини. Також виходячи із віку дитини, а також враховуючи її психоемоційний зв`язок із матір`ю, суд приймає до уваги ту обставину, що за час перебування ще на території Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії іноземний суд визначив місце проживання дитини разом із матір`ю на час вирішення сімейних спорів, а батько дитини був обмежений у спілкуванні з відповідачем, у зв`язку із застосуванням по відношенню до останньої фізичного насильства.

Outcome: dismissed