Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач у листопаді 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] і з урахуванням остаточної редакції позовних вимог від 01.04.2016р. просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 27 травня 2009 року між [PERSON] яка діяла від його імені, та [PERSON], - застосувати наслідки недійсності зазначеного правочину і зобов'язати [PERSON] повернути Позвиачу вказану вище квартиру. Свої вимоги Позивач мотивує наступним. 27 травня 2009 року [PERSON] на підставі підробленої довіреності, складеної від його імені, уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу належної Позивачу на праві власності квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2014 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, та визнано доведеним, що вона умисно підробила довіреність, згідно з якою [PERSON] начебто уповноважив її розпоряджатись належною йому на праві власності квартирою, та незаконно відчужила нерухоме майно на користь [PERSON] Враховуючи зазначене Позивач вважає, що договір від 27.05.2009р. слід визнати недійсним, оскільки він укладений поза волевиявленням Позивача, як власника квартири, застосувавши, відповідно, реституцію. У судовому засіданні представник Позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки в день розгляду справи вона перебуватиме за кордоном. Від представника Відповідача до суду також надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його зайнятістю в іншій справі та перебуванням [PERSON] за межами країни. Аналізуючи подані стороною Відповідача клопотання про відкладення розгляду справи, суд звертає увагу на те, що роздруківка електронних квитків, надана Відповідачем, свідчить про її виїзд за межі України 03.05.2016р., проте відомостей про дату її повернення до України, надані документи не містять, у зв'язку з чим суд не має можливості пересвідчитись у поважності причин неявки [PERSON] до суду. Посилання представника Відповідача на його зайнятість в іншому процесі взагалі не підтверджується жодними доказами. Крім того, під час обговорення дати призначення справи до суду на 12.05.2016р. у минулому засіданні, представник Відповідача не мав будь-яких заперечень. За таких обставин суд не може вважати причини неявки Відповідача та/чи її представника до суду поважними, вважає таку поведінку сторони Відповідача намаганням затягнути розгляд справи, у зв'язку з чим, за згоди представника Позивача, суд ухвалив можливим розглядати справу у відсутність сторони Відповідача на підставі наявних матеріалів справи із постановленням заочного рішення у справі. Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 01 жовтня 1999 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS]. Встановлено, що 27 травня 2009 року між [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від 08 вересня 2006 року від імені [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Кравченко І.С. (а.с.120). Проте в подальшому вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2014 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, та встановлено, що 08 вересня 2006 року вона, перебуваючи у кабінеті приватного нотаріуса [PERSON], умисно підробила довіреність, згідно з якою [PERSON] уповноважував її розпоряджатися спірною квартирою, а саме: власноручно поставила на ній підпис від його імені. В подальшому підроблена нею довіреність була посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за №2306, і на підставі вказаної довіреності 27 травня 2009 року відповідачка уклала договір купівлі-продажу спірної квартири із [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] просив визнати недійсним договір купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири, застосувати наслідки недійсності, зобов'язавши [PERSON] повернути йому нерухоме майно в порядку реституції. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Так, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин. З обставин, встановлених вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2014 року, вбачається, що позивач не мав наміру відчужувати належну йому квартиру, повноваженнями щодо її відчуження представника не наділяв, дії останнього не відповідали його волі, він не схвалив в подальшому вчинений від його імені правочин, а тому оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири укладено без волевиявлення її власника, а тому вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Як наслідок визнання недійсним спірного правочину, укладеного з Відповідачем від імені Позивача (реституція), підлягають застосуванню положення ст. 216 ЦК України щодо повернення сторін правочину у первісний стан, у зв'язку з чим вимоги про зобов'язання повернення Позивачу квартири під [ADDRESS].

Outcome: approved