Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивач у листопаді 2015 року звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення, посилається на наступне. Так, зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Гончарук С.В., реєстровий № 363. На даний час в квартирі проживають тимчасові мешканці: колишня невістка позивача, [PERSON] , разом з 2 дітьми: [PERSON] та [PERSON] . 23 квітня 2015 позивач письмово звернулась до [PERSON] з проханням добровільно звільнити квартиру, але до теперішнього часу ніяких дій немає. Також, зазначила, що вона намагалася заселитися до власної квартири, з метою подальшого постійного проживання разом зі своєю сім`єю, але це виявилося неможливим, оскільки відповідач [PERSON] , яка є колишньою невісткою позивача, разом зі своїм батьком та дітьми, зайняли всю житлову площу спірної квартири, та відмовляється в добровільному порядку звільнити її. Крім того, відповідач [PERSON] користується комунальними послугами, а витрати по їх оплаті не несе, чим завдає позивачу значних збитків. Позивач також вказала, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , як відомо 4-кімнатна квартира належить матері відповідача, [PERSON] , батьку відповідача, [PERSON] , належить квартира в [ADDRESS] , тобто відповідач та діти повністю забезпечені житлом. Враховуючи те, що місце проживання відповідача [PERSON] , її батька та дітей за адресою: [ADDRESS] , не зареєстроване, дозвіл на проживання не надавався, домовленості щодо користування житлом між сторонами не досягалось, членами сім`ї власника квартири вони не являються в розумінні статті 64 ЖК УРСР, жодних договірних відносин, зокрема, здачі квартири чи кімнати немає, тому підлягають негайному виселенню як тимчасові мешканці, у зв`язку з чим, позивач змушена звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 20.11.2015 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кізюн Л. І.. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.12. 2015, відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення. Ухвалою суду від 15.04.2016 зустрічну позовну заяву [PERSON] , яка діє в своїх та неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] інтересах, до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , про визнання права користування квартирою, прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просила визнати за нею, неповнолітніми [PERSON] і [PERSON] право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який є сином позивача за первісним позовом [PERSON] . Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , 2008 року народження і [PERSON] , 2011 року народження. В спірну квартиру заселилася як член сім`ї [PERSON] , а діти, після народження, також, проживали в квартирі як члени сім`ї [PERSON] . Після розлучення [PERSON] став чинити перешкоди [PERSON] та дітям у користуванні спірною квартирою, яку подарував позивачу за первісним позовом [PERSON] , яка теж перешкоджає у користуванні квартирою. Водночас, рішенням Апеляцйного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року задоволено позов [PERSON] в її інтересах та інтересах неповнолітніх синів, зобов`язано [PERSON] не чинити їм перешкоди в користуванні квартирою. 02 червня 2016 року в судовому засіданні представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] надала заперечення на позовну заяву, посилаючи на наступне. Відповідач та її малолітні діти не відносяться до категорії тимчасових мешканців, оскільки знаходяться в родинних відносинах з позивачем, [PERSON] . Зокрема, в період з 05.11.2007 по 13.10.2014 [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] .. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON] , 2008 року народження і [PERSON] , 2011 року народження. Позивач є матір`ю колишнього чоловіка відповідача (позивача за зустрічним позовом), рідною бабусею малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] . [PERSON] вселилась в цю квартиру як член сім`ї [PERSON] , так і самої позивачки, для якої вона є невісткою, після народження діти також вселились і проживали в квартирі як члени сім`ї [PERSON] та позивача. Після розлучення [PERSON] став чинити перешкоди [PERSON] та дітям у користуванні спірною квартирою, у зв`язку з чим відповідач (позивач за зустрічним позовом) вимушена була звернутися до суду. Так, рішенням Апеляцйного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року задоволено позов [PERSON] в її інтересах та інтересах неповнолітніх синів, зобов`язано [PERSON] не чинити їм перешкоди в користуванні квартирою, в якому, зокрема, встановлено, що [PERSON] та молілітні діти були вселені у спірну квартиру, як члени сім`ї власника квартири та проживають там по даний час, а також те, що [PERSON] та малолітні діти сторін були вселені в спірну квартиру як члени сім`ї власника квартри, тривалий час проживають разом з [PERSON] в даному житловому приміщенні, а тому мають право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Вважає, що зміна власника квартири, в даному випадку ніяким чином не змінює право користування [PERSON] та її дітей спірною квартирою, оскільки таке право встановлено ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, а саме, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права його членів сім`ї користуватися займаним приміщенням. Крім того, діти можуть бути виселені лише з наданням іншого приміщення. Як вбачається з довідок, малолітні діти за колишньою адресою реєстрації зняті з обліку, іншого житла не мають, проживають в спірній квартирі з самого народження, відвідують дитячі садки, музичну школу та гуртки, які знаходяться поряд з будинком, де проживають діти. Зазначає, що позивач, [PERSON] має ключі від квартири і в будь-який час має змогу користуватися та розпоряджатися своїм майном, ніяких перешкод [PERSON] та її діти позивачу не чинять. Оплату комунальних послуг відповідач (позивач за зустрічним позовом) проводить нарівні з власницею квратири. Таким чином, [PERSON] та її діти вселились в спірну квартиру на законних підставах та набули право користування квартиру як члени сім`ї власника, тому в задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою суду 02 червня 2016 року у якості третіх осіб було залучено [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.08.2016 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , про виселення відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] , яка діє в своїх та неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] інтересах, до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , про визнання права користування квартирою - задоволено частково, визнано за неповнолітніми [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.11.2016 вказане рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22.08.2016 залишено без змін. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22.08.2016 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10.11.2016 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 02.11.2017 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В. В. 07 червня 2018 року позивачем [PERSON] до суду було подано уточнення до позовної заяви, зі змісту якої вбачається, що остання виключила посилання на ст.ст. 98, 99 ЖК УРСР (в тому числі термін «тимчасові мешканці»), ст. 387 ЦК України, як на підставу свого позову. Крім того, зазначила, що відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 01.06.2018 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - позивач, [PERSON] - її чоловік, [PERSON] - її син, та малолітни діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також, послалась на те, що право власності на спірну квартиру [PERSON] припинено в силу ст. 346 ЦК України, право відповідача, [PERSON] та дітей [PERSON] , [PERSON] , як членів сім`ї попереднього власника на користування даною квартирою є похідними від прав власності, а тому при припиненні права власності, припиняється право користування цим майном не тільки самого власника, а і усіх членів його сім`ї. Таким чином, після укладення договору дарування спірної квартири від 02.04.2015, відповідач [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] є такими, що втратили право користування житловим приміщенням, як члени сім`ї попереднього власника [PERSON] 25 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] , в якому останній просить відмовити в задоволенні позову. 12 лютого 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С. І. Ухвалою суду від 04.06.2020 закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - [PERSON] , заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві. Зазначила, що рішенням суду від 13.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Цим же рішенням було встановлено, що після розірвання шлюбу малолітні діти залишаться проживати з матір`ю [PERSON] , місцем проживання якої на той час була квартира [ADDRESS] . За цією адресою було зареєстроване її місце проживання та місце проживання її дітей, [PERSON] та [PERSON] . В цей час в Солом`янському районному суді м. Києва розглядався позов відповідачки до колишнього чоловіка [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, встановлення сервітуту та зобов`язання вчинити певні дії. 16.12.2013 року судом було ухвалене рішення про часткове задоволення позову, яке було відповідачкою оскаржено до апеляційного суду м. Києва. Рішенням апеляційного суду від 05.02.2014 року було зобов`язано [PERSON] не чинити будь-яких перешкод відповідачці та малолітнім дітям в користуванні жилим приміщенням в спірній квартирі. Пізніше, [PERSON] та її чоловіку стало відомо, що відповідач (позивач за зустрічним позовом) на підставі рішення Окружного адміністративного суду від 31.10.2014 без згоди її колишнього чоловіка [PERSON] зареєструвала місце проживання своїх дітей в спірній квартирі. [PERSON] разом з дітьми, не будучи членами сім`ї позивача, перешкоджає [PERSON] в користуванні спірною квартирою, чим порушує її право власності на квартиру, тому остання звернулась до суду з позовом для захисту свого порушеного права. Зазначила, що позивач разом з чоловіком проживають в садовому будинку за адресою: [ADDRESS] , побудований у 1980 році, в якому не створенні умови для проживання в зимовий період, оскільки опалення здійснюється дровами, а позивач потребує постійного медичного обслуговування, її чоловік є інвалідом 2 групи. Заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та представник відповідача (представника позивача за зустрічним позовом) - [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Вимоги за зустрічним позовом підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в зустрічному позову, а також на надані докази, просили його задовольнити. Третя особа - [PERSON] , в судовому засіданні підтримав первісний позов., пояснив, що [PERSON] є власником квартири, у спірній квартирі мешкають [PERSON] з дітьми та її батьки. Після того як син одружився з [PERSON] , вони разом з дітьми почали проживати у вказаній квартирі. Шлюб між ними розірвано. Спільне проживання з невісткою неможливо, тому проживає на дачі, де будинок опалюється дровами. Також зазначив, що відповідач жила в Глухові, де має у власності квартиру. Крім того, позивач [PERSON] не проживала однією сім`єю з [PERSON] . Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні підтримав первісний позов, посилаючись на наступне. У 2007 році одружився з відповідачем за первісним позовом. У 2008 році у них народився син, який разом з матір`ю жив у [PERSON] , потім народився другий син, після чого вони проживали в Києві. У 2014 році шлюб було розірвано, він став жити окремо, а дружина залишилась в квартирі. Зазначив, що в 2015 році подарував квартиру матері, а на реєстрацію дітей в спірній квартирі згоди не надавалось. Третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної державної адміністрації у м. Києві, представник якої в судове засідання не з`яавився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсудність, в якій зазначив, що заперечую проти задоволення первісного позову, оскільки це суперечить інтересам дітей. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , третіх осіб: [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов - частковому задоволенню, з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 02 квітня 2015 року, згідно умов якого [PERSON] , як дарувальник за цим договором, безоплатно передав у власність (подарував) [PERSON] зазначену квартиру, а [PERSON] , як обдаровувана, прийняла зазначену квартиру (дарунок) у свою власність. Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13.10.2014. Малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано [PERSON] не чинити будь-яких перешкод [PERSON] та дітям [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд встановив, що [PERSON] та малолітні діти були вселені в спірну квартиру як члени сім`ї власника квартири. 23 січня 2015 року позивачем було направлено [PERSON] письмове прохання про добровільне звільнення спірної квартири. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 01.06.2018, позивач - [PERSON] , її чоловік - [PERSON] ,син - [PERSON] та малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 264023060 від 02.07.2021 садовий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 264023091 від 02.07.2021 квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (2/5 частини). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 статті 109 ЖК УРСР встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Так, ч.1 ст.156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст.402, ч.1 ст.405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Таким чином, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Тож, виселення відповідача та її малолітніх дітей в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав малолітніх дітей та їх матері на житло, внаслідок яких останні можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі. Зокрема, [PERSON] на законних підставах вселилась в квартиру, що належить позивачці, в якій проживають [PERSON] та її малолітни діти. Крім того, судом встановлено, що іншого житла у дітей немає. При цьому, позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ній відповідача - членів сім`ї колишнього власника цього житла, тому її право на це майно не може бути захищено, шляхом виселення [PERSON] та неповнолітніх дітей, адже доводи про те, що [PERSON] забезпечена іншим житлом, а саме, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , безпідставні, оскільки не впливають на її право користування спірною квартирою, а також [PERSON] надано довідку про реєстрацію місця проживання/перебування від січня 2016 року, з якої вбачається, що остання 15.10.2014 знята з реєстрації за вказаною адресою, у зв`язку з вибуттям до м. Києва. Крім того, зазначене житлове приміщення знаходиться в іншій місцевості та докази належності вказаного приміщення останній на праві власності у справі відсутні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , про виселення. Що стосується зустрічного позову [PERSON] , яка діє в своїх та неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] інтересах, до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , про визнання права користування квартирою, то підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч.ч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи віком від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 755/16152/16-ц. Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Неповнолітні діти є членами сім`ї [PERSON] , який подарував квартиру [PERSON] , однак, зареєстрований у цій квартирі, тобто за ним зберігається право користування житлом, а тому і за неповнолітніми дітьми зберігається право користування цим житлом, так як їх право є фактично похідним від права їх батька, як членів його сім`ї. А тому діти [PERSON] та [PERSON] мають право на користування квартирою. Судом встановлено, що діти фактично проживають у спірній квартирі, відвідують за адресою спірної квартири школу та медичний заклад. Оскільки, їх право на користування квартирою оспорюється власником, а вони мають законні підстави на користування спірною квартирою, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання права користування за [PERSON] та [PERSON] , підлягають задоволенню. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в свій час поселилася в спірну квартиру як член сім`ї попереднього власника. Позивач за зустрічним позовом не є членом сім`ї власника, їх правові стосунки не урегульовані, а тому підстав для визнання за нею права користування житлом на підставі ст.405 ЦК України не вбачається. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в задоволенні первісного позову, та про часткове задоволення вимог зустрічного позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial