Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги наступним. 21.01.2004 року батько позивача - [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . 11.02.2008 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Жанною Василівною було посвідчено заповіт , який зареєстровано в реєстрі за № 1291. Відповідно до умов заповіту [PERSON] заповідав усе майно відповідачу - [PERSON] . Відповідно до висновку комплексної судово-психіатричної експертизи, яка була проведена в межах кримінального провадження відповідно до постанови заступника начальника СВ ВП № 3 Шевченківського УП ГУНП в м. Києві від 06.02.2018 р. та виконана 27.04.2018 р. [PERSON] на час укладання шлюбу та час укладання заповіту 11.02.2008 р. страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням та афатичними порушеннями. Також експертом зроблено висновок, що [PERSON] на 11.02.2008 року не усвідомлював значення своїх дій. Разом з тим, 27.11.1996 р. усвідомлюючи значення своїх дій та перебуваючи в ясній пам`яті та при здоровому глузді, [PERSON] склав заповіт на свою доньку - [PERSON] . Зважаючи на висновки експерта, положення ст. 1257 ЦК України, оскільки волі спадкодавця на укладення заповіту не було, представник [PERSON] просить суд визнати недійсним заповіт від 11 лютого 2008 р., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Жанною Василівною та який було зареєстровано в реєстрі за № 1291. Провадження у даній справі було відкрито 13.12.2019 року, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представником [PERSON] подано відзив на позов де зазначено наступне. Представник позивача в якості доказу посилається на Висновок експерта, проведений в межах кримінального провадження. Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що зазначений висновок отримано з порушенням чинного законодавства - КПК України. Поряд з цим висновком ЛКК № 42 поліклініки № 2 Шевченківського району м. Києва від 13.09.2019 р. підтверджено дієздатність [PERSON] . Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.02.2014 р. у справі № 22-ц/976/1861/2013 [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] , третя особа: третя Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, вказавши на те, що ЦК України не передбачає визнання правочину недійсним в разі того, коли особа не в повній мірі (частково) усвідомлювала значення своїх дій та в повній мірі керувати ними. Дієздатність [PERSON] було перевірено нотаріусами під час посвідчення 16.09.2003 р. та 19.09.2006 р. довіреностей на отримання відповідачем пенсії та на управління і розпорядження всім майном. За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. Також представником відповідача подано заяву по застосування строків позовної давності, з огляду на те, що позивачу було відомо про наявність оскаржуваного заповіту, а даний позов подано у 2019 році через 11 років після його складання у 2008 р. та через 6 років після прийняття рішення Апеляційним судом м. Києва. Представник третьої Київської міської державної нотаріальної контори, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В., представник Відділу реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції міста Києва не скористались правом надати відзив на позов. Натомість направили в адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов та визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 11.02.2008 р., зареєстрований в реєстрі за № 12 91. Представник [PERSON] просила відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку із їх безпідставністю. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як свідчать матеріали, і не заперечується учасниками процесу, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , який помер [INFO] . За свого життя [PERSON] зробив розпорядження на випадок своєї смерті. Так, 11.02.2008 року [PERSON] складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Жанною Василівною, реєстровий № 1291, відповідно до умов якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті , і на що за законом він матиме право, заповів [PERSON] . Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), відповідно до ст. 1216 ЦК України. Спадкування, за положеннями ст. 1217 ЦК України, здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Представник позивача зазначає, що права [PERSON] , як спадкоємця першої черги порушено, оскільки при укладанні заповіту волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі з огляду на не усвідомлення значення своїх дій. В свою чергу представником [PERSON] вказано на відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Так, в розумінні положень ст. 1261 ЦК України, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за померлим батьком. На підтвердження заявлених вимог представником позивача надано копію висновку судово-психіатричного експерта № 306 від 27.04.2018 р., зроблений на підставі постанови заступника начальника СВ ВП № 3 Шевченківського УП ГУНП в м. Києві від 06.02.2018 р. в межах кримінального провадження № 12017100100012362. Яв вбачається з висновку судово-психіатричного експерта, [PERSON] на час укладання заповіту від 11.02.2008 р. страждав хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного генезісу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням та афатичними порушеннями. [PERSON] на 11.02.2008 р. не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Так, доказами відповідно до ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, як це визначено положеннями ст. 78 ЦПК України. Як вже зазначено вище, на підтвердження того, щодо відсутності волевиявлення спадкодавця на складання оскаржуваного заповіту у зв`язку із неможливістю керувати своїми діями, представником позивача надано копію висновку експерта, складеного в межах кримінального провадження. За приписами ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Разом з тим, доказів того, що такий дозвіл було отримано матеріали справи не містить. При цьому суд не може прийняти до уваги твердження представника [PERSON] , що КПК України передбачає можливість ознайомлення з матеріалами кримінального провадження учасникам процесу, оскільки таке право не спростовує необхідність отримання відповідного дозволу на їх розголошення. З іншого боку, суд приходить до висновку про те, що доводи сторони відповідача щодо невідповідності наданої копії висновку експерта положенням ЦПК України, заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Приписами ч. 1 ст. 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, відповідно до ч. 7 ст. 102 ЦПК України. Натомість копія висновку експерта, наявна в матеріалах справи, не містить відомостей про те, що експерти попереджені про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Вищенаведене дає суду підстави, відповідно до положень ч. 1 ст. 78 ЦПК України, не брати до уваги такий доказ. Слід зазначити, що під час розгляду даної справи представник [PERSON] - адвокат Іщук Є.М. не був позбавлений можливості заявити у встановленому законом порядку про необхідність призначити у справі експертизу. Разом з тим, ч.ч. 2,3 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено в судовому засіданні, Шевченківським районним судом м. Києва 11.12.2013 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено. 06.02.2014 року колегією суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва за наслідками розгляду апеляційної скарги представника [PERSON] рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволені позову відмовлено. Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 21.05.2014 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення апеляційного суду м. Києва залишено без змін. Як вбачається з наданих рішень, і це не заперечувалось представником [PERSON] , позов було пред`явлено з тих підстав, що [PERSON] під час складення заповіту 11.02.2008 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Скасовуючи рішення Шевченківського районного суду м. Києва та ухвалюючи нове, судом апеляційної інстанції зазначено, що згідно акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 568 від 05 липня 2013 р., вбачається, що « [PERSON] на момент складання заповіту від 11.02.2008 року страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з помірно - вираженим інтелектуально - амнестичним зниженням та моторною афазією (Р о7.9), які за ступенем своєї вираженості тоді істотно впливали на можливість підекспертного усвідомлювати значення своїх та керувати ними, позбавляючи його при цьому можливості в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними». В рішенні Апеляційним судом м. Києва зроблено висновок, що зазначене формулювання висновку експерта «… істотно впливали на можливість підекспертного усвідомлювати значення своїх та керувати ними, позбавляючи його при цьому можливості в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними», свідчить про відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог щодо визнання заповіту недійсним з підстав визначених ст. 225 ЦК України. В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2014 року вказано - враховуючи, що проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише встановлено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ч. 1 ст. 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як вже вказувалось вище, представник [PERSON] зазначає, що волевиявлення спадкодавця не було вільним і не відповідало його волі, оскільки 11.02.2008 р. на час складання оскаржуваного заповіту він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Разом з тим, належних доказів зазначеної обставини під час розгляду справи отримано не було, та доводи представника позивача фактично спростовуються висновками Апеляційного суду м. Києва, зроблених у рішенні від 06.02.2014 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Також під час розгляду справи не було встановлено і інших обставин, які б свідчили про відсутність волевиявлення [PERSON] на складання заповіту на користь [PERSON] . За таких обставин, підстави вважати, що права позивача [PERSON] були порушені, а отже підлягають захисту у спосіб, зазначений у позовній заяві, відсутні. Ввідповідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ст. 257 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, як це визначено ч. 4 ст. 267ЦК України. В розумінні вищенаведених норм матеріального права, наслідки пропуску строку позовної давності застосовуються в разі, якщо право особи, яка звернулась до суду є порушеним, наявні підстави вважати, що такий строк було порушено та відсутність причин для його поновлення та наявності відповідної заяви сторони. Отже, зважаючи на те, що суд дійшов до висновку, що права право позивача порушено, заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, зроблена представником відповідача задоволенню не підлягає та у задоволенні заявлених вимог має бути відмовлено у зв`язку із недоведеністю обставин, викладених у позові. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed