Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору, посилаючись на наступне. Відповідно до укладеного між сторонами договору № К3Т0АК01904908 від 14.08.2006 року відповідачка отримала кредит у розмірі 15 685,89 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,88% на місяць рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредитного договору встановлено сторонами з 14.08.2006 року по 14.08.2011 року. Відповідачка отримала від банку кредит на вказану суму, що підтверджується копією заяви про видачу готівки, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. У порушення умов договору та ст.ст. 526, 627, 530, 1054 ЦК відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості на загальну суму 49 182, 89 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить станом на 11.02.2015 року 1 256 622, 84 грн. Просить суд стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості, а також судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов з підстав, викладених у позовній заяві, та просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідачка позов не визнала, Не заперечивши факту укладення між сторонами договору споживчого кредиту, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності, що передбачено ст.ст. 256-267 ЦК України. Крім того, відповідачка вважає спірною суму заборгованості за договором, оскільки його умови були порушені нею ще у 2009 року, та як наслідок позивач вилучив у неї заставне майно, яке досі перебуває у позивача, який не спромігся його реалізувати з того часу. Оскільки позивачу було передано предмет застави в задоволення вимог за кредитним договором позивачу ще 01.12.2009 року, та банк з цього часу набув право власності на предмет застави за набувальною давністю, вважає, що позивач не вправі пред'являти інші вимоги до боржника. З урахуванням зазначеного просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 14 серпня 2006 року між позивачем - публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір № К3Т0АК01904908 від 14.08.2006 року, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 15 685,89 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,88% на місяць рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредитного договору встановлено сторонами з 14.08.2006 року по 14.08.2011 року. (а.с. 9, 10). Відповідачка отримала від банку кредит на вказану суму, що підтверджується копією заяви про видачу готівки, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. (а.с. 11). Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України, та Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Відповідачка своїх зобов'язань за вказаним договором належним чином не виконувала, в результаті чого має заборгованість на загальну суму 49 182, 89 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 8 436, 11 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 15 199, 56 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 941, 04 доларів США. Пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 24 660, 18 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить станом на 11.02.2015 року 1 256 622, 84 грн. Розрахунок заборгованості було надано позивачем, та відповідає умовам укладеного між сторонами договору. (а.с. 4-8). Таким чином, суд приходить до висновку, що обгрунтованість вимог позивача. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Статтею 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Як встановлено судом, загальний строк позовної давності сторонами не збільшувався. Строк виконання зобов'язання відповідачки за вказаним договором настав у серпні 2011 року, з якого починається перебіг строку позовної давності. Враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд має виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч.4 ст. 267 ЦК України). Відповідачка наполягала на застосуванні строків позовної давності, що є на її думку підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що перебіг позовної давності почався з серпня 2011 року, позивач звернувся з даним позовом березні 2015 року, тобто після спливу позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України. За таких обставин, суд вважає, що пропуск позивачем строку позовної давності, на застосуванні якого наполягає відповідачка, є підставою для відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed