Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач ТОВ «Донбас Арена» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь в якості відшкодування матеріальної шкоди грошову суму в розмірі 117 480,00 грн. та судовий збір. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24 липня 2017 року близько 11:00 год., в світлу пору доби, на території Василівського району, поблизу с. Зелений Гай Василівського району Запорізької області, поза межами населеного пункту, водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «BMWX6» з номерним знаком [NUMBER] , здійснюючи рух по автошляху «Харків-Сімферополь», не вживаючи заходів обережності та не впевнившись в безпечності зміни напрямку руху при здійсненні повороту створила аварійну обстановку для водія - працівника позивача - [PERSON] , який в цей час керував транспортним засобом «Хюндай-Елентра» з номерним знаком [NUMBER] на законних підставах. При ДТП були завдані механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків ТОВ «Донбас Арена». Внаслідок ДТП транспортний засіб позивача отримав серйозні механічні пошкодження. ВирокомВасилівського районного суду Запорізької області від 31 липня 2019 року у кримінальній справі № 311/4324/18, провадження № 1-кп/311/97/2019 за вказаною ДТП відповідача - [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. ст.286 КК України. Зазначений вирок суду набрав законної сили 30 серпня 2019 року. 27 листопада 2019 року у місті Харкові був проведений технічний огляд транспортного засобу «Хюндай- Елантра», н/з [NUMBER] . На підставі п.п. а) п.41.1. ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 17 грудня 2019 року позивач звернувся до МТСБУ із заявою про відшкодування шкоди, завданої ДТП, так як МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. 06 березня 2020 року за ініціативи Моторного (транспортного) страхового бюро України було проведене дослідження з приводу визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням і коефіцієнту фізичного зносу складових частин, про що 01 квітня 2020 року складний звіт № 1117. Відповідно до Звіту позивачу завдано майнову шкоду у розмірі 217 480,00 гривень - це ринкова вартість автомобіля HYNDAIELANTRAн/з [NUMBER] на дату ДТП. 16 квітня 2020 року МТСБУ перерахувало страхове відшкодування у розмірі 100 000,00 грн., що підтверджується довідкою ПАТ «ПУМБ» про надходження коштів на користь позивача.Оскільки розмір страхового відшкодування не в повній мірі покрив завдану відповідачем майнову шкоду, то різниця між отриманою страховою виплатою та розміром майнової шкоди, яка встановлена Звітом, а саме: 117 480,00 грн. підлягає стягненню з відповідача. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. В судовезасідання представник позивача не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити, виходячи з доводів, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, наполягали на застосуванні строків позовної давності та, в зв`язку із цим - відмові в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. А саме, відповідач та її представник у відзиві зазначили, що посилання позивача на те, що останні 24 липня 2017 року, у день події, звернулися до страхової компанії із заявою про ДТП та виплату їм, у зв`язку із цим, страхового відшкодування, свідчать про те, що саме з цього часу у позивача виникло право вимоги про відшкодування шкоди, тобто з 24.07.2017 року почав відраховуватися строк позовної давності. Так, враховуючи, що позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] 16.11.2020 року, строк позовної давності на час подання позову до суду сплинув. Крім того, заперечували проти стягнення з відповідача судового збору, у зв`язку із тим, що позовна заява не підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Так, позивач ТОВ «Донбас Арена» 16 листопада 2020 року звернулося до суду з позовною заявою [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, зазначивши, що 24 липня 2017 року близько 11:00 год., в світлу пору доби, на території Василівського району, поблизу с. Зелений Гай Василівського району Запорізької області, поза межами населеного пункту, водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «BMWX6» з номерним знаком [NUMBER] , здійснюючи рух по автошляху «Харків-Сімферополь», не вживаючи заходів обережності та не впевнившись в безпечності зміни напрямку руху при здійсненні повороту створила аварійну обстановку для водія - працівника позивача - [PERSON] , який в цей час керував транспортним засобом «Хюндай-Елентра» з номерним знаком [NUMBER] , який належить ТОВ «Донбас Арена», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.14). Вина [PERSON] у скоєному ДТП підтверджується вирокомВасилівського районного суду Запорізької області від 31 липня 2019 року у кримінальній справі № 311/4324/18, провадження № 1-кп/311/97/2019, яким відповідача - визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. ст.286 КК України. Вирок суду набрав законної сили 30 серпня 2019 року (а.с. 6-13). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно звіту № 1117 від 01 квітня 2020 року про визначення вартості відновлюваного ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу складових частин, складеного суб`єктом оціночної діяльності, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 771/19 від 11.10.2019 року, ринкова вартість автомобіля HYNDAIELANTRAстановить 217 480,00 грн, вартість відновлюваного ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу складових частин - 387 213,22 грн.(а.с. 15-69). Відповідно до довідки від 14 квітня 2020 року № КНО-52.5.2/664, виданої АК«Перший Український Міжнародний Банк», 16.04.2020 року на рахунок ТОВ «Донбас Арена» від МТСБУ надійшло страхове відшкодування у розмірі 100 000,00 (а.с. 70). Відповідно до ч. 1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до правового висновку Верховного суду від 30.09.2019 року по справі № 753/21303/16-ц, у разі, коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості, перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Різниця між завданим розміром шкоди, спричиненої позивачу і страховим відшкодуванням складає 117 480, 00 грн. (217 480,00 грн. (ринкова вартість автомобіля) - 100 000, 00грн. (сума відшкодована МТСБУ)), та яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи, що виплата страхового відшкодування у розмірі 100 00,00 грн. для повного відшкодування завданої відповідачем шкоди недостатньо, з відповідача, як особи, яка завдала шкоду, підлягає стягненню на користь позивача різниця між завданим розміром шкоди і страховим відшкодуванням. Відповідно до абзацу 3 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У пункті 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18) зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Отже, вимоги позову відповідають наведеним нормам чинного законодавства та повністю підтверджуються доданими матеріалами. Виходячи з системного аналізу наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені та є обґрунтованими. Щодо заявленої у відзиві на позов відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що застосування позовної давності є окремою підставою для відмови в задоволенні позову у випадку, коли позов доведений по суті. Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Судом встановлено, що про порушення свого права позивач дізнався 24 липня 2017 року з моменту скоєння ДТП, до суду з позовом позивач звернувся - 16 листопада 2020 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, Верховний суд у рішенні від 16.05.2018 року № 128/1534/14-ц зазначив, що право вимоги у позивача виникає з моменту, коли останній дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, тобто в день скоєння ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль, і завдано шкоди - саме із цього часу у позивача виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди. Тобто перебіг позовної давності за позовом ТОВ «Донбас Арена» до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП починається з моменту скоєння ДТП, а саме - 24 липня 2017 року. Так, пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Посилання позивача у відповіді на відзив на те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а отже строк позовної давності не сплинув, у зв`язку із продовженням карантину на момент подачі позовної заяви до суду, суд вважає необґрунтованими з наступних підстав. Станом на час звернення позивача до суду (16листопада 2020 року) пунктом 3 розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з ч. 1ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Відповідно до ч.3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Зважаючи на те, що позивач дізнався про порушення свого права 24 липня 2017 року, трирічний строк позовної давності сплинув 27 липня 2020 року, оскільки останній день спливу строку - 25 липня 2020 року є вихідним днем, то відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, останнім днем строку є перший за ним робочий день, а карантин був установлений відповідно до постанови КМУ № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року, позивач мав достатньо часу для звернення до суду з відповідним позовом в рамках трирічного строку позовної давності, проте звернувся до суду лише 16 листопада 2020 року. Крім того, позивачемне подано заяву про поновлення строків, та не зазначено причини пропуску строку позовної давності, які зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Крім того, більша частина строку, продовж якого позивач мав право звернутися до суду за захистом порушених прав припадала на період, в якому не були введені карантинні обмеження. Крім того, представником позивача не надано належних доказів, які свідчать про неможливість звернутися до суду з позовом упродовж строку позовної давності саме з причини введення карантину. Таким чином, позивач звернувся до суду поза межами визначеного законом строку позовної давності, доказів того, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, та доказів, що підтверджують неможливість позивача звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності у період дії карантину не надано, зважаючи на що, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed