Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Будівельно-монтажна фірма «Азовстальбуд» (далі ПАТ «БМФ «Азовстальбуд») звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особами, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач є суб'єктом господарювання приватної форми власності та йому на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 1-1654, який засвідчений 13.05.1994 року Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у МКП «Маріупольське БТІ» 01.04.1997 року, реєстраційний № 542, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Після придбання у власність житлового багатоквартирного будинку по пр. Перемоги, 77 підприємством було прийнято рішення про передачу у тимчасове безоплатне користування квартири [NUMBER] для проживання в ній відповідачці [PERSON] та після чого в 1995 році вона з дозволу адміністрації підприємства вселилася в квартиру та зареєструвалася в ній. Будь-яких письмових договорів про безоплатне користування квартирою між підприємством та [PERSON] та її повнолітньою донькою укладено не було. Проте фактично між сторонами внаслідок вчинення ними конклюдентних дій виникли цивільні правовідносини, які притаманні договірним. Відповідачка разом із своєю повнолітньою донькою безкоштовно проживають і зареєстровані в квартирі, що належить підприємству, незалежно від того, що [PERSON] не має жодного юридичного зв'язку з підприємством ПАТ БМФ «Азовстальбуд». Вважає, що такі правовідносини врегульовані договором позички, відповідно до умов якого одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає, або зобов'язується передати другій стороні (користувачу) у користування протягом встановленого строку. Позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо: у зв'язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому. Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків, тому відповідачі, з урахуванням загальних положень вимог глави 58ЦК України, яка містить ст.785 ЦК України, відповідно до якої у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, зобов'язані в примусовому порядку повернути займане ними житло шляхом виселення. На підприємстві виникли непередбачувані обставини, та з метою недопущення банкрутства підприємства та погашення боргів перед працівниками та обов'язковими платежами перед бюджетом, підприємством було прийнято рішення про продаж належних йому на праві власності житлових квартир, в тому числі квартири [NUMBER] по [ADDRESS], в якій на даний час безоплатно проживають відповідачі. З цією метою підприємством неодноразово направлялися письмові повідомлення пропозиції про першочергову пропозицію із можливістю придбання квартири, а саме 4 серпня 2016 року, про що свідчать копії повідомлень з особистим розписом відповідачки. 07 жовтня 2016 року, 26 січня 2017 року, 14 лютого 2017 року відповідачці були направлені цінні листи з описом вкладення, направлялися остаточні повідомлення про розірвання договору та виселення. Проте відповідачі жодних дій, спрямованих на придбання квартири не вжили, категорично відмовлялись купувати квартиру та відмовляються звільнити займане майно та виселитися із квартири, що стало причиною звернення до суду з даним позовом. Крім того позивач обґрунтовує свої позовні вимоги ст.ст. 317-319, 321 ЦК України, які передбачають право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та непорушність права власності, та ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вважає, що з урахуванням зазначеного, у зв'язку з розірванням договору позички та відсутністю підстав для подальшого проживання в квартирі, відповідачі мають обов'язок звільнити займане ними житло. В резолютивній частині позовних вимог просить суд визнати [PERSON], [PERSON] особами, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою [ADDRESS], та виселити їх з даної квартири. Представник позивача Ніколенко І.В., який діє на підставі довіреності, до судового розгляду даної цивільної справи не з'явився, надавши суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. В заяві також зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] до судового розгляду даної цивільної справи не з'явилися, надали суду відзив на позов ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» та заяву з проханням розглянути справу без їх участі. В обґрунтування відзиву адвокат [PERSON] посилається на те, що [PERSON] з 06.04.1990 року по 28.08.2006 року перебувала у трудових відносинах з позивачем. Як працівник підприємства отримала в безстрокове користування спірну квартиру та починаючи з 1995 року по теперішній час на законних підставах зареєстрована та постійно проживає у зазначеній квартирі, оплачує комунальні послуги та робить поточні ремонти в квартирі. Іншого житлового приміщення на праві власності або користуванні вона не має. Яких-небудь доказів, які б підтверджували неправомірність вселення відповідачів у квартиру, позивач не надав. В позовній заяві позивачем не надано жодної правової підстави, як підстави для визнання осіб, які втратили право користування жилим приміщенням в сенсі вимог норм ЖК України та норм ЦК України, зміст яких передбачає умови, при яких особи втрачають право користування житлом. Також у відзиві зазначає, що між позивачем та відповідачкою не укладався договір позички в письмовій формі, обов'язковість якої передбачена ч.2 ст. 828 ЦК України. Вважає, що у зв'язку з відсутністю письмового договору позички між підприємством та відповідачами, у позивача відсутнє правове обґрунтування його позовних вимог та немає підстав виселення відповідачів. Крім того, в заяві про розгляд справи без участі представника відповідача адвокат [PERSON] зазначив, що відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» забороняється виселення мешканців гуртожитку, які були вселені в гуртожиток і фактично проживають у ньому без попереднього надання іншого житла, придатного для постійного проживання людей. Оскільки позивач не надає відповідачам інше житло для проживання, то останні не підлягають виселенню, а позов не підлягає задоволенню. Просили суд відмовити у задоволенні позову позивача. Відповідачка [PERSON] до судового розгляду даної цивільної справи не з'явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі. Дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 06.04.1990 року по 28.08.2006 року перебувала у трудових відносинах з позивачем. [PERSON] та [PERSON] відповідно до інформації Лівобережного районного відділу надання адміністративних послуг департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, зареєстровані в даному жилому приміщенні з 4 квітня 1995 року. Із доданої позивачем поквартирної картки на [ADDRESS] вбачається, що відповідачки [PERSON], [PERSON] зареєстровані в даній квартирі з 04.07.1995 року. Із змісту позовних вимог вбачається, що позивач не вказує в своєму позові на неправомірність вселення відповідачів у квартиру [ADDRESS]. Протягом судового розгляду даної цивільної справи позивач не надав суду будь-яких доказів, щодо неправомірності вселення відповідачів у квартиру. Таким чином суд дійшов висновку, що відповідачка [PERSON] як працівник підприємства отримала в користування спірну квартиру, яка була розташована в гуртожитку, та починаючи з 1995 року по теперішній час на законних підставах зареєстрована та постійно проживає у зазначеній квартирі, оплачує комунальні послуги та робить поточні ремонти в квартирі. Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 126 від 19.04.2000 року про зміну статусу гуртожитків ЗАТ «БМФ «Азовстальбуд» на пр. Перемоги, 77, вул.Орджонікідзе, 52, вул.130 Таганрозькій дивізії, 108, вул.Московській, 58/42 було вирішено наступне: жилі приміщення [NUMBER] у будинку № 77 на пр. Перемоги, які мають статус гуртожитків, перевести у ордерні. БТІ внести відповідні зміни у технічну документацію. Відділу з обліку та розподілу житлової площі міськради видати ордери за списками ЗАТ «БМФ «Азовстальбуд». ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 1-1654, який засвідчений 13.05.1994 року Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою та зареєстровано у МКП «Маріупольське БТІ» 01.04.1997 року реєстраційний № 542, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Відповідачкою [PERSON] в підтвердження проживання в квартирі [ADDRESS] були надані копії квитанцій про сплату нею комунальних послуг за час проживання в цій квартирі, що свідчить про факт проживання її та її доньки в цій квартирі. Яких-небудь доказів, які б спростували факт проживання відповідачів в цій квартирі, позивачем суду не надано. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Зобов'язання не може виникнути з договору, який сторона не підписувала, зобов'язання виникає для осіб, що укладають договір, відповідно, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не випливає із суті зобов'язання (стаття 652 ЦК України). Відповідно до вимог ст. ст. 827, 828 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. Договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно. Договір позички між юридичними особами, а також між юридичною та фізичною особою укладається у письмовій формі. В порядку ч. 2 ст. 834 ЦК України позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі, якщо у зв'язку з непереборними обставинами річ стала потрібною йому самому. Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (ст. 836 ЦК України). З урахуванням вищенаведених норм права, а також з урахуванням відсутності наявності укладеного між позивачем та відповідачами в письмовій формі договору позички, в якому повинні бути зазначені узгоджені сторонами умови договору, обов'язки сторін за даним договором, та правові наслідки невиконання умов договору, припинення умов договору, розірвання умов договору, строк, на який укладено договір, суд дійшов висновку про відсутність правового обґрунтування позовних вимог позивача та відсутність підстав повернення квартири позивачу, в яку позивачі вселилися на підставі ордеру, а не на підставі договору позички, що свідчить про відсутність наявності перешкод у користуванні власністю, внаслідок чого відмовляє у задоволенні позовних вимог позивача про виселення відповідачів з вищевказаної квартири. Крім того суд зазначає, що гуртожитки - це приміщення, призначені для проживання і спільного користування кількома одинокими особами, які не перебувають у сімейних стосунках, або для проживання окремих сімей. Гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Питання реалізації мешканцями гуртожитків конституційного права на житло регулюється Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року. Відповідно до положень виданого Закону сфера його дії поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п'яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей (так звані «робітничі» гуртожитки та «малосімейки»), а також не мають іншого власного житла. Статтею 8 даного Закону передбачено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи управлінні, чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації колишніх державних та комунальних підприємств, у тому числі тих, яким ці гуртожитки були передані до статутних капіталів чи фондів або були відчужені в інший спосіб, крім організацій, створених органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їхніх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, якщо такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання у таких гуртожитках до вирішення їхньої житлової проблеми щодо забезпечення їх житлом. Для сприяння таким громадянам у розв'язанні їх житлової проблеми вони беруться відповідними місцевими радами в установленому порядку на квартирний облік для надання їм (їх сім'ям) соціального житла на загальних підставах. Суд зазначає, що на момент переведення гуртожитку, в якому відповідачам була надана квартира, в статус жилого будинку в квітні 2000 року відповідачки вже проживали тривалий час в цьому гуртожитку та придбали право для подальшого проживання у таких гуртожитках до вирішення їхньої житлової проблеми щодо забезпечення їх житлом. З урахуванням вищенаведених норм права та наявності факту надання відповідачці [PERSON] та її доньці у гуртожитку квартири [ADDRESS], який підтверджений протягом судового розгляду даної цивільної справи та не спростований позивачем, проживання відповідачів з реєстрацією на законних підставах тривалий час в даній квартирі, суд незалежно від того, що даний гуртожиток в квітні 2000 року набув статус жилого будинку, дійшов висновку, що відповідачки мають право подальшого проживання в квартирі до вирішення їхньої житлової проблеми щодо забезпечення їх житлом, що є також підставою для відмови у задоволенні позову в частині виселення відповідачів з вищевказаної квартири. Суд також не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідачів особами, які втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], оскільки в доводах позовної заяви не наведено жодної правової підстави як підстави для визнання осіб, які втратили право користування жилим приміщенням в сенсі вимог норм ЖК України (ст.ст.70, 71 ЖК України) та норм ЦК України (ст.405 ЦК України), зміст яких передбачає умови, при яких особи втрачають право користування житлом, внаслідок чого відмовляє у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Outcome: dismissed