Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі також зареєстровані відповідачі: син та колишня дружина. В листопаді 2008 року через погіршення стосунків у сім'ї [PERSON] забрала сина та стали жити з ним у своїх батьків. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17.12.2009 року відповідачів було вселено у спірну квартиру. Проте відповідачі у квартиру так й не вселилися. Після залишення спірної квартири, відповідачі нею не цікавляться у квартирі не проживають без поважних причин. Зазначив, що відповідачі з у квартирі без поважних причин не мешкають. Тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщення. 28 лютого 2017 року у даній справі було відкрите провадження та справу призначено до розгляду по суті на 11.04.2017 року. 11 квітня 2017 року відповідач [PERSON], діючи від власного імені та як законний представник неповнолітнього [PERSON], заперечуючи заявлений позов подала зустрічний позов про вселення їх у квартиру [ADDRESS]. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що після розгляду апеляційним судом справи про її вселення у квартиру, відповідач попередив її щоб вона не вселялася у квартиру з метою запобігання негативних наслідків для неї. Окрім того, їй телефонували сторонні особи та погрожуючи їй вимагали від неї знятися з реєстрації. Вона сприймала ці погрози реальною. Зазначила, що їх син [PERSON] є інвалідом дитинства, має вроджені вади розвитку та потребує постійного лікування та нагляду. Для здійснення такого догляду вона потребувала сторонньої допомоги, яку їй надавали її батьків у яких вона з сином мешкає. Після постановлення рішення про їх вселення, відповідач продовжує чинити перешкоди їм у користуванні квартирою та вселенні в неї. Зазначила, що вони тимчасово відсутні у спірній квартирі з поважних причин, якими є неприязні стосунки з позивачем, стан здоров'я сина та її самопочуття. 11 квітня 2017 року розгляд справи відкладено на 23.06.2017 року у зв'язку з прийняттям зустрічного позову та залучення 3-ї особи - Служби у справах дітей СМР. 23.06.2017 року розгляд справи відкладено на 03.08.2017 року у зв'язку з ненаданням відповідного висновку Службою у справах дітей та неявкою представника цієї 3-ї особи. 03.08.2017 року розгляд справи відкладено через неявку представника Служби у справах дітей та подання останнім клопотання про відкладення розгляду справи. 21.11.2017 року судом розпочато розгляд справи по суті, представником Служби у справах дітей поданий письмовий висновок. За клопотанням відповідача про виклик свідків у судовому засіданні оголошено перерву до 09.02.2018 року. Через неявку свідка, який не отримав судовий виклик, 09.02.2018 року у судовому засіданні продовжено перерву до 27.02.2018 року. 27.02.2018 року у судовому засіданні за клопотанням відповідача продовжено перерву до 05.03.2018 року через неявку представника відповідача та свідка. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] та його представник підтримали власний позов та заперечили зустрічний позов. Зазначили, що після постановлення рішення суду про вселення відповідач не вчинила жодних дій щодо вселення у спірну квартиру.. Позивач також пояснив, що у спірній квартирі з 2014 року мешкає його дружина та дитина. Речей відповідачів у квартирі не має, відповідач усе своє та спільне майно вивезла. Частина речей, які придбали під час шлюбу, але за його особисті кошти, залишилися: холодильник, кухонний стіл з стільцями, ліжко, шафа, кухонна шафа, шафа у вітальні. Він ніколи не перешкоджав відповідачці та дитині жити у квартирі, у відповідача є ключ. На час розірвання шлюбу дитині було 4 роки, після розірвання шлюбу дитина залишилася мешкати з матір'ю, а з нього були стягнути аліменти на утримання дитини на корить відповідача. Відповідач [PERSON] та її представник заперечили первісний позов та підтримали зустрічний позов. Відповідач також пояснила, що ніяких речей з квартири вона не забирала, позивач замінив замки та вона не могла потрапити у квартиру та навіть забрати речі дитини. Ті речі, які зазначив позивач, придбавалися на гроші тещі. У квартирі залишилися їх спільні з позивачем речі (меблі), але документів з приводу придбання цих речей вже немає. На час процесу розірвання шлюбу позивач зламав їй ноги, дитини була дуже малою та вона боялася позивача. Скоро сину виповниться 18 років і дитина зможе саме проживати у квартирі батька. Після постановлення рішення суду про вселення вони приходила до квартири, але в неї не було ключів, а позивач змінив замки. Виконавчий лист вона в суді отримала, але на примусове виконання не подавала тому, що побоювалася колишнього чоловіка. У письмові формі до правоохоронних органів вона не зверталася. Комунальні послуги не сплачувала тому, що не мешкала. В даний час стосунки з позивачем не покращився, але наразі їй хоча б ніхто не погрожує. В разі задоволення позову, вона має намір з дитиною вселитися у квартиру. З приводу поламаної ноги була порушена кримінальна справа, яка була закрите оскільки вона забрала заяву. Пояснила, що у квартирі мешкає інша жінка з часу, коли вони фактично припинила мешкати у спірній квартирі. З метою вселення у квартиру, після постановлення судового рішення, вона ходила до квартири, але були змінені замки; дзвонила, але позивач не відповідав, більше нічого не робила. У ВДВС її умовили її не пред'являти виконавчий лист до примусового виконання. Представник відповідача також пояснила, що спільна дитина сторін є інвалідом дитинства та тяжко хворіє. Син сторін потребує догляду та лікування, чим й займалася відповідачка. Відповідач сподівалася, що коли дитина подорослішає то повернеться до квартири та буде в ній мешкати. У квартирі залишилися спільні речі сторін та особисті речі відповідача та дитини. Перешкодою у проживанні відповідача є також проживання у квартирі іншої жінки. Представник Служба у справах дітей позов в частині визнання неповнолітнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням заперечив. Пояснив, що неповнолітній на законних підставах зареєстрований у спірній квартирі, але на даний час мешкає разом з матір'ю у квартирі батьків відповідача. За місцем нового поживання, дитина не має окремої кімнати, але має власне місце. Умови проживання задовільні. Один з співвласників квартири, де мешкає відповідач (мати відповідача), має вади здоров'я та не виходить на вулицю. У спірній квартирі також задовільні умови та є можливість створити умови для проживання дитини сторін. Зазначив, що через вік, на час розлучення, дитина не могла висловитися з приводу своїх житлових прав та звернутися за їх захистом. Вважає, що в разі задоволення первісного позову будуть порушені права дитини на житло. Інша 3-я особа сповіщена про час та місце розгляду справи, але її представник до суду не з'явився. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові заяви по суті справи та докази подані сторонами, вважає, що позов первісний позов є обґрунтованим, а у задоволенні зустрічного позову належить відмовити з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування (а.с. 7) є власником квартири [ADDRESS] 27.12.1999 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, а 2002 році [PERSON] вселилася до спірної квартири в якості члена сім'ї [PERSON] [INFO] року у сторін народився син - [PERSON]. В листопаді 2008 році через погіршення відносин у сім'ї, [PERSON] забрала сина та стала проживати у своїх батьків у [ADDRESS]. З того часу [PERSON] та неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкають. Також встановлено, що за судовим рішенням з [PERSON]. На користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON]. Наведені вище обставини підтверджуються поясненнями сторін у судовому засіданні та визнані сторонами. З наведеного вбачається, що та обставина, що відповідачі за первісним позовом не мешкають у спірній квартирі з листопада 2008 року, сторонами не заперечується. Спірним у даній справі є поважність причин, з яких відповідач [PERSON] та неповнолітній син сторін не мешкають у спірній квартирі. З Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17.12.2009 року, яке набрало законної сили 25.02.2010 року (а.с. 52-556) вбачається, що судом встановлені наступні факт, що не підлягають доказуванню: [PERSON] вимушено, через непорозуміння у сім'ї та постійні сварки, у листопаді 2008 року забрала сина залишила спірну квартиру та стала мешкати у своїх батьків; після залишення спірної квартири, [PERSON] намагалася користуватися нею, але [PERSON] перешкоджав їй у цьому. Вказаним рішенням суду [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] вселено до спірної квартири. Судом встановлено, що після постановлення вказаного рішення суду, було видано виконавчий лист про вселення [PERSON] та сина [PERSON] до спірної квартири, але вказаний виконавчий лист для примусового виконання стягувачем не подавався. Вказана обставина зазначена у судовому засіданні самою [PERSON] Заперечуючи первісний позов та обґрунтовуючи власний позов про вселення, [PERSON] послалася на те, що [PERSON] чинив їй перешкоди у користуванні квартирою та вселення в неї шляхом погроз та позбавлення доступу до квартири. В той же час, [PERSON] не надала суду жодних допустимих та належних доказів на підтвердження даних обставин. Суд не може взяти до уваги посилання [PERSON] в обґрунтування свого позову та заперечень зустрічного позову на пояснення: -свідка [PERSON] (батько відповідача [PERSON].) про те, що донька у спірній квартирі жити не може, тому що позивач мешкає разом з іншою жінкою та дитиною; позивач вигнав доньку, замінив замки; -свідка [PERSON] про те, що [PERSON] вигнав [PERSON] та дитину з квартири; [PERSON] не могла потрапити до спірної квартири, навіть після постановлення рішення. Оскільки вказані свідчення суперечать встановленим судовим рішенням фактам. Так, як вбачається з рішення суду від 17.12.2009 року та Ухвали апеляційного суду (а.с. 55), [PERSON] сама забрала дитину та вимушено залишила спірну квартиру, через неприязнені стосунки з [PERSON] Лише після залишення квартири, після спливу деякого часу [PERSON] стала намагатися потрапити до спірної квартири, але [PERSON] став їй чинити у цьому перешкоди, в тому числі ляхом заміни замків. Окрім того, жоден із зазначених свідків не підтвердив той факт, що після постановлення судового рішення [PERSON] створював перешкоди [PERSON] у вселенні до квартири. А свідок [PERSON] взагалі пояснила, що усі обставини їй відомі зі слів подруги - [PERSON], а безпосередньо воно очевидцем подій не була та у її присутності [PERSON] не намагалася потрапити у спірну квартиру. Також не підтверджено жодним доказами той факт, що [PERSON] погрожував [PERSON], перешкоджаючи вселенню та користуванню спірною квартирою. Посилання [PERSON] на стан здоров'я взагалі є безпідставним, оскільки дана обставина жодним чином не перешкоджала їй вселитися до спірної квартири. При цьому суд звертає увагу на те, що після постановлення судового рішення про вселення у спірну квартири, [PERSON] не вживала жодних заходів щодо примусового виконання судового рішення та не пред'явила виконавчий лист до примусового виконання у продовж визначеного Законом строку. [PERSON] зазначив, що він ніяких перешкод відповідачу та сину у вселенні до квартири не чинив, але [PERSON] до нього з приводу вселення у квартиру не зверталася. Вказана заява заслуговує на уваги, з огляду на поведінку [PERSON] після постановлення судом рішення про вселення на її користь. На думку суду, належним доказом на спростування такої заяви позивача може слугувати лише звернення до ВДВС за примусовим виконанням судового рішення, але таких доказів відповідач суду не надала. Більш того, як зазначила [PERSON] , до виконавчої служби з приводу примусового виконання судового рішення вона не зверталася. Така поведінка [PERSON] у продовж майже 7 років після постановлення судового рішення та той факт, що новий позов про вселення був поданий як зустрічний після звернення [PERSON] з позовом про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, свідчить на те, що фактично [PERSON] та [PERSON], якій проживає з матерію, втратили інтерес до спірної квартири та відповідачі за первісним позовом без поважних причин більше 1 року не мешкають у спірному житловому приміщенні. Суд не може взяти до уваги Висновок служби у справах дітей (а.с.82) про те, що задоволення первісного позову призведе до порушення житлових прав неповнолітнього, оскільки даний висновок є недостатньо обґрунтованим. Як встановлено судом з Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17.12.2009 року з листопада 2008 року неповнолітній разом з матір'ю у батьків останньої мешкають у квартирі [ADDRESS]. Дану обставину підтвердив у суді й свідок [PERSON], якій пояснив, що донька з онуком стали жити у цій квартирі з їх дозволу. Відповідно до висновку за місцем проживання дитини створені умови для неї та вона мешкає в одній кімнаті з матір'ю. При цьому суд зазначає, що пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною першою статті 18 Закону «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згадою між дитиною та батьками. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Судом встановлено, що матір та батько неповнолітнього [PERSON] проживають окремо в різних квартирах. При цьому, у 2008 році (коли дитині ще не виповнилося 10 років) батьками фактично визначене місце проживання сина разом з матір'ю, про що свідчить той факт що з батька на користь матері стягнуті аліменти та сторони не заявили суду про наявність між ними спору з приводу того з ким з батьків має мешкати син. Надаючи висновок щодо розв'язання спору, Служба у справах дітей, не вважає за можливе визнання дитини втратившою право користування житловим приміщення, тобто фактично підтримала позов в частині вселення дитини до квартири де мешкає її батько. При цьому, Службою не з'ясовно чи не буде суперечити таке рішення суду, про яке дана третя особа зазначила, інтересам дитини та чи не спричинить йому шкоди, з огляду на його вік та стан здоров'я, а також на те, що він весь час проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. Крім того, Служба у справах дітей не зазначила чи було взяте до уваги при підготовці даного висновку ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків та не встановили, чи забезпечує таке рішення, яке фактично визначає місце проживання дитини з батьком, її розвиток в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положенням ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України - Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд вважає, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України [PERSON] та [PERSON] втратили право користування спірним житловим приміщенням внаслідок тривалої відсутності, а тому вимоги позивача в даній частині підлягають задоволенню. У зв'язку з чим, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved