Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

позивач уточнив свої позовні вимоги та просить суд визнати незаконним його звільнення з посади начальника охорони Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» з 01 вересня 2015 року, поновити його на посаді начальника охорони Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» з 01 вересня 2015 року, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 01 вересня 2015 року по 27 квітня 2015 року в сумі 24 184 грн. 16 коп. без врахування податків та інших обов'язкових платежів, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» на його користь невиплачену заробітну плату з травня по вересень 2015 року згідно з окладом в сумі 8285 грн. 54 коп., стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» на його користь компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1050 грн.. 84 коп., стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» «Русава - К» на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень, допустити до негайно виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» судові витрати, посилаючись на те, що 04.03.2015 р. він, [PERSON], був прийнятий на посаду начальника охорони в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Русава-К» згідно наказу № 037а. Відповідно до укладеного трудового договору відповідач прийняв на роботу його, а він зобов'язувався виконувати трудові обов'язки начальника охорони. Зокрема, до його трудових обов'язків входило організація, забезпечення та здійсненні охорони майнового комплексу елеватора, який розташований за адресою: Київська область, Кагарлицький район, м. Кагарлик, вул. Фрунзе. З квітня 2015 року в ТОВ «Русава-К» почалися спори щодо вищевказаного майнового комплексу, які в подальшому призвели до силового захоплення вказаного об'єкту іншими невідомими особами. З моменту виникнення вказаної ситуації він неодноразово звертався до керівництва ТОВ «Русава-К» з питанням щодо неможливості виконання ним своїх трудових обов'язків, через створення перешкод невідомими особами. На його звернення керівництво ТОВ «Русава-К» зазначало про те, що попри негаразди він залишається працювати на роботі та йому будуть виплачувати заробітну плату. Він постійно приходив за місцем роботи та намагався виконувати свої трудові обов'язки. Іноді невідомі особи допускали його до роботи, а іноді ні. В лютому 2017 року він дізнався, що його було звільнено з роботи з вересня 2015 року. При цьому, він не подавав заяви про звільнення, підстави звільнення йому невідомі, копії наказу та трудової книжки він не отримував. Тому, він звернувся до ТОВ «Русава-К» із заявою, в якій просив провести розрахунок по невиплаченій заробітній платі по день звільнення, а також усіх інших передбачених виплат (невикористана відпустка та ін.), видати йому копію наказу про звільнення та трудову книжку. Вказана заява була направлена до ТОВ «Русава-К» за юридичною адресою рекомендованим листом. Проте, лист був повернути у зв'язку з тим, що «Адресат не розписався». З підстав зазначених нижче, його звільнення є незаконним. Згідно ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні Згідно ст. 40 Кодексу законів про працю України передбачено підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Слід зазначити, що він не подавав заяви на звільнення та не просив звільнитись за власним бажанням. Також, він вважає, що не було будь-яких підстав передбачених ст. 40 Кодексу законів про працю України для його звільнення з посади з ініціативи ТОВ «Русава-К». Таким чином, його звільнення є незаконним та порушує його право на працю гарантоване ст. 43 Конституції України. Згідно ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки відповідачем було його звільнено незаконно, відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України він може бути поновлений на роботі у відповідача на посаді начальника охорони. Згідно ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення у про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку , за весь час вимушеного прогулу. Крім цього, ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Крім цього, ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з незаконним звільненням з роботи, йому повинен бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також, необхідно зазначити, що в порушення ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України відповідач при його звільненні не провів розрахунку та не виплатив заробітну плату йому за відпрацьований час, а саме травня по вересень 2015 року і компенсацію за невикористану відпустку. Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У зв'язку з порушенням відповідачем його прав, а саме незаконного його звільнення, зазнав моральної шкоди. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення емоційного та психологічного його стану. У зв'язку з незаконним звільнення він був позбавлений роботи та матеріального забезпечення свого життя. Незаконним звільненням були порушені нормальні життєві зв'язки його, оскільки незаконне звільнення поставило його в скрутне становище та він повинен можливості влаштуватись на інше місце роботи. Також, йому доводиться звертатись до суду з даним позовом. Розмір заподіяної йому моральної шкоди оцінює в сумі 10 000 гривень. Спір, що виник між ним та відповідачем має розглядатись в порядку позовного провадження, оскільки між ними існує спір про право. Згідно ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Представник відповідача в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава - К» в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлена завчасно, про що свідчить оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» № 76 від 22 квітня 2017 року та два повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою -інші причини, які дали змогу виконати обов'язок, вважається, а тому суд вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача та ухвалити відповідно до ст. 169 ч. 4, гл. 8 розд. 3 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, який не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що уточнені позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи з наступного. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною першою ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами ч.3 ст.10, ч.ч. 1, 2, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні судом встановлено, що позивач [PERSON] був прийнятий на посаду начальника охорони у Товариство з обмеженою відповідальністю «Русава - К». Відповідно до укладеного трудового договору відповідач прийняв на роботу його, а він зобов'язувався виконувати трудові обов'язки начальника охорони. Зокрема, до трудових обов'язків позивача [PERSON] входила організація, забезпечення та здійсненні охорони майнового комплексу елеватора, який розташований за адресою: Київська область, Кагарлицький район, м. Кагарлик, вул. Фрунзе. З квітня 2015 року в ТОВ «Русава-К» почалися спори щодо вищевказаного майнового комплексу, які в подальшому призвели до силового захоплення вказаного об'єкту іншими невідомими особами. З моменту виникнення вказаної ситуації позивач неодноразово звертався до керівництва ТОВ «Русава-К» з питанням щодо неможливості виконання ним своїх трудових обов'язків, через створення перешкод невідомими особами. На його звернення керівництво ТОВ «Русава-К» зазначало про те, що попри негаразди він залишається працювати на роботі та йому будуть виплачувати заробітну плату. Він постійно приходив за місцем роботи та намагався виконувати свої трудові обов'язки. Іноді невідомі особи допускали його до роботи, а іноді ні. В лютому 2017 року позивач дізнався, що його було звільнено з роботи з вересня 2015 року, на підтвердження маються відомості з Пенсійного фонду. При цьому, позивач не подавав заяви про звільнення, підстави звільнення йому невідомі, копії наказу та трудової книжки він не отримував. Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Воно проголошене ст. 43 Конституції України, визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Згідно з ч. 1 ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином, за викладених вище обставин суд приходить до висновку, що у відповідача ТОВ «Русава - К» не було законних підстав для звільнення позивача [PERSON] з роботи, а отже, останній підлягає поновленню на роботі 01 вересня 2015 р. на посаді начальника охорони підприємства, а тому суд визнає незаконним звільнення [PERSON] з посади начальника охорони Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» з 01 вересня 2015 року та необхідністю поновлення [PERSON] на посаді начальника охорони Товариства з обмеженою відповідальністю «Русава-К» з 01 вересня 2015 року. Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На підставі підпункту з) п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу. Відповідно до абзацу 3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 5 Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Тобто, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (липень і серпень 2015 року) складає 1218 грн. (2436,00 : 2 = 1218,00). Час вимушеного прогулу за період з 31.08.2015 р. по 27.04.2017 р. складає 604 робочих днів (у вересні 2015 р. - 22 робочих днів, у жовтні - 22 робочих днів, у листопаді 2015 р. - 21 робочих днів, у грудні 2015 р. - 23 робочих днів; у січні 2016 р. - 19 робочих днів, у лютому 2016 р. - 21 робочих днів, у березні 2015 р. - 22 робочих днів, у квітні 2016 року 21 робочих днів, у травні 2016 року 19 робочих днів, у червні 2016 року 20 робочих днів, у липні 2016 року 21 робочий день, у серпні 2016 року 22 робочих дні, у вересні 2016 року 22 робочих дні, у жовтні 2016 року 20 робочих днів, у листопаді 2016 року 22 робочих дні, у грудні 2016 року 22 робочих дні, у січні 2017 року 20 робочих днів, у лютому 2017 року 20 робочих днів, у березні 2017 року 22 робочих днів, у квітні 2017 р. - 18 робочих днів). Отже, [PERSON] має бути сплачений відповідачем середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2015 р. по 27.04.2017 р. в розмірі 24 184,16 грн. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без урахування утримання податків та інших обов'язкових платежів. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення, тому позовні вимоги позивача в цій частині вимог підлягають до задоволення та стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 01 вересня 2015 року по 27 квітня 2015 року в сумі 24 184 грн. 16 коп. без врахування податків та інших обов'язкових платежів. Таким чином, між позивачем та відповідачем склалися трудові правовідносини щодо оплати праці, які передбачені ст. ст. 47, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України. Право кожного громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю та соціальних виплат закріплено у статтях 43, 46 Конституції України. Реалізація зазначених конституційних прав громадян врегульована Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України, іншими законодавчими та нормативними актами. Зокрема, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; ч. 3 ст. 15 передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі підприємство здійснює після виконання зобов'язань щодо оплати праці; у ч. 5 ст. 24 зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно ч. 2 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. З матеріалів справи вбачається, що відповідач з позивачем не було проведено розрахунку, як того вимагають положення ст. 116 КЗпП України, внаслідок чого утворилася заборгованість по заробітній платі, станом 27.04.2017 року становить - 8285,50 грн., і складається із заборгованості за наступні періоди: травень 2015 року - 4631,54 грн., червень 2015 року - 1218,00 грн., липень 2015 р. - 1218,00 грн. та за серпень 2015 р. - 1218,00 грн. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі є законними та обґрунтованими, а тому в цій частині вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім того, відповідач не виплати позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період його роботи, що відповідно до розрахунку наданого позивачем становить 12 днів, яка відповідно відповідає сумі 1050,84 грн., яка підлягає до задоволення та стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 1050,84 грн. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 237-1 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині вимог повністю на підставі принципу розумності та справедливості. Суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що невиплата заробітної плати сталася з вини відповідача, тобто при наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів. Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявився у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із невиплатою йому відповідачем коштів за час вимушеного прогулу, виходячи із принципу розумності та справедливості, розмір моральної шкоди суд оцінює у розмірі 10 000,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судові витрати вирішуються відповідно до ст. 88 ЦПК України. За приписами ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 520 грн. 00 коп.(дві вимоги немайнового характеру (2 х 640,00 грн.), вимогу про стягнення моральної шкоди (1600,00 грн.) та за вимога матеріального характеру (640,00 грн.)) Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати за подачу обяви в газету у сумі 336 грн. 00 коп. Крім того, за приписами п. 2 та п. 4 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі викладеного та

Outcome: approved