Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Позивач у лютому 2018 р. звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. та реальні збитки в розмірі 9 400 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 25.05.2017 р. о 18:40 год. по вул. Столичне шосе, 103 в м. Києві сталася доржньо-транспортна пригода за участю автомобіля Фольксваген д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON] та автомобіля Шкода д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] В подальшому позивачу стало відомо, що відносно нього складено два адміністративних протоколи за ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП, з приводу того, що вказана вище ДТП сталася з його вини, крім того, що він нібито залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2017 р. позивача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП. Проте, вказана вище постанова була оскаржена до Апеляційного суду м. Києва, який своєю постановою від 11.12.2017 р. скасував постанову районного суду від 16.08.2017 р. та закрив провадження у справі відносно [PERSON] за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень. Позивач вважає, що зазначена вище дорожньо-транспортна пригода інсценована відповідачем [PERSON] , у зв`язку з чим вважає його дії неправомірними та просить суд стягнути з відповідача збитки, які були понесені позивачем з метою відновлення його порушеного права, а саме: витрати на транспорт, пов`язані з прибуттям позивача до управління поліції та суду, загальний розмірі яких становить 9 400 грн. та моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. Ухвалою суду від 10.04.2018 р. відкрито провадження у справі. В підготовчому засіданні 06.06.2019 р. за згодою сторін та представника позивача, підготовче засідання завершено, відзив на позов та клопотань подано не було, розгляд справи призначено по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Суд, заслухавши сторін, представника позивача та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.05.2017 р. о 18:40 год. по вул. Столичне шосе, 103 в м. Києві сталася доржньо-транспортна пригода за участю автомобіля Фольксваген д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON] та автомобіля Шкода д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] Встановлено, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2017 р. позивача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП (ас. 9). Постановою Апеляційного суду міста Києва від 11.12.2017 р. скасована постанова районного суду від 16.08.2017 р. з одночасним закриттям провадження у справі відносно [PERSON] за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень. Як визначено у статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як визначено ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Згідно Постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Обгрунтовуючи вимоги позову позивач [PERSON] зазначає, що ним понесені збитки та заподіяна моральна шкода саме внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] . Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Проте, матеріали справи не містять преюдиційного доказу вини відповідача у заподіянні позивачу збитків та моральної шкоди, не доведено порушення цивільного права позивача саме внаслідок неправомірних дій відповідача. Тобто, позивачем не надано належних і допустимих доказів в обгрунтування заподіяння йому збитків та моральної шкоди саме внаслідок неправомірних дій відповідача. Позивачем та його представником в судовому засіданні не доведені підстави відшкодування заподіяної йому шкоди саме відповідачем, не вказано які саме дії відповідача є неправомірними, що в подальшому потягнуто понесення позивачем збитків та заподіяння моральної шкоди. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивач та його представник відповідно до ст. 81 ЦПК України, не довели ті обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed