Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що має спільну з відповідачем доньку [PERSON], яка мешкає з матір»ю. З метою оздоровлення дитини позивач бажає поїхати на відпочинок за кордон. Однак батько відмовляється надати письмову згоду на виїзд дитини за кордон через неприязні стосунки з позивачем. Тому просить надати дозвіл на виїзд за кордон [PERSON] у супроводі матері без згоди батька. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце, день та час слухання справи повідомлявся. Служба у справах дітей Сумської міської ради в письмовій заяві просила розглядати справу у відсутність представника, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. На підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: судом встановлено, що сторони мають доньку [PERSON], [INFO], батьком якої, відповідно до свідоцтва про народження, є відповідач (а. с. 9). Дитина мешкає з матір'ю. Позивач має змогу організувати дитині відпочинок. Бажає вивезти дитину на оздоровлення до Туреччини та відвідати родичів, які проживають на території Російської Федерації також з метою оздоровлення дитини, проте батько не надає дозволу на виїзд дитини за кордон. Той факт, що на території Російської Федерації проживають родичі позивача - [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження та копією паспортів. В судовому засідання свідок [PERSON], менеджер турагенства, пояснила, що позивач замовила тур до Туреччини з 25 травня 2017 року, за який вже внесено передплату. В лютому 2017 року позивач також зверталася до турагенства щодо поїздки до Єгипту, однак батько не надав дозволу на виїзд дитини за кордон, в зв'язку з чим, поїздка не відбулася. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він та його дружина неодноразово зверталися до відповідача з приводу надання згоди на вивіз дитини на відпочинок. Однак останній відмовлявся, не надаючи жодного обгрунтування. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, зі змісту вказаних вище норм вбачається, що у разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 p., ратифікованої 27.02.1991 p., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Позивач просить надати дозвіл на виїзд до Туреччини з 01 травня 2017 року по 31 серпня 2017 року та до Російської Федерації з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року. Суд вважає, що виїзд дитини разом з позивачем за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, розширить її кругозір, сприятиме укріпленню стану здоров'я дитини. Разом з цим, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Туреччини з 01 травня 2017 року по 1 липня 2017 року, та з 1 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року до Російської Федерації. Щодо періоду з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року для виїзду до Туреччини вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на цей період наданий дозвіл на виїзд до іншої країни. Крім того, у відповідності із ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 640 грн. 00 коп. судового збору.

Outcome: partial