Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач Тернопільський національний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я Українизвернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів за навчання. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 01 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено угоду № 29 про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоров`я, куди буде направлений за розподілом, а у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати до бюджету вартість навчання. Після закінчення навчання відповідач був направлений на роботу в Вознесенський районний центр первинної медико-санітарної допомоги управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА на посаду лікаря загальної практики - сімейний лікар. Із пропозицією щодо працевлаштування Відповідач був ознайомлений та згідний. Окрім цього, направлення на роботу № [NUMBER] було вручено відповідачу особисто. Наказом ректора ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» №95 (ДМ) від 25 червня 2015 року на підставі результатів державних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії відповідачу присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом. Таким чином відповідач повністю виконано умови укладеної з відповідачем Угоди, а саме: забезпечено студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та оформлено студентові направлення на працевлаштування. Як позивачем, з`ясовано, що відповідач не з`явився та не приступав до роботи за направленням. Вищевказане свідчить про те, що відповідач відмовляється відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання Відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання. У зв`язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача в користь позивача кошти, затрачені Тернопільським національним медичним університетом імені І.Я. Горбачевського МОЗ України на його навчання, в розмірі 128 615, 51 грн. та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача зміст позовних вимог підтримав з підстав та обґрунтувань викладених у позові та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов у якому позовні вимоги не визнав повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що положення угоди № 29 від 01 вересня 2009 року формувалися відповідно до статті 52 Закону України «Про освіту», яка на час розгляду справи виключена із цього закону і в силу статті 58 Конституції України втратила свою дію, укладена між сторонами угода № 29 від 01 вересня 2009 року є фактично нікчемною. І позивач вчиняє дії щодо примусової праці відповідача. Вважав безпідставними вимоги позивача про стягнення із стипендії, яку він отримував під час успішного навчання у вищому навчальному закладі, оскільки позбавити її можна тільки тоді, коли вона була незаконно ним отримана, докази чого позивачем не надані. Звертав увагу суду, що укладена між сторонами угода суперечить вимогам статті 32 ЦК України, оскільки була укладена з відповідачем, який на день її укладання не мав повної цивільної дієздатності, оскільки не досяг 18-річного віку і не міг адекватно оцінити умови даного договору. Відповідного погодження з батьками відповідача вказана угода не містить. Також позивачем не надано первинних бухгалтерських документів щодо нарахованих сум витрат на його навчання. Крім цього просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. У судове засідання представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з мотивів та підстав, викладених у відзиві на позов та подав заяву про застосування строку позовної давності. Представником позивача подано відповідь на відзив в якому не погодився із запереченнями відповідача та зазначив, що помилковим є твердження відповідача про присилування його до примусової праці позивачем, оскільки відповідач підписавши угоду погодився на працевлаштування його навчальним закладом. Відносини між позивачем і відповідачем врегульовано закони та підзаконними актами чинними на даний час, а також які були чинні на момент їх виникнення. Також відсутність порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушенням ними умов угоди про працевлаштування не може бути підставою для відмови в позові і розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2015 є належним, допустимим та достатнім доказом у справі. Безпідставним є твердження відповідача про те, що з матеріалів справи не вбачається обізнаність батьків відповідача про існування Угоди за час його навчання з 2009 року по 2015 рік. Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив в якому зазначив ті самі обґрунтування та заперечення викладенні у відзиві та просив застосувати строк позовної давності. При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Відповідно до рішення приймальної комісії від 5 серпня 2009 року №17 наказом ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» № 207 (Д) від 10 серпня 2009 року [PERSON] зараховано студентом першого курсу медичного факультету. 01 вересня 2009 року між Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» та [PERSON] укладено Угоду №29 про підготовку фахівців з вищою освітою. Згідно з умовами укладеної Угоди, Університет зобов`язується: забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; оформити студентові направлення на працевлаштування; здійснити контроль за своєчасним прибуттям студента до місця проходження інтернатури після закінчення навчання в Університеті. [PERSON] зобов`язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Наказом ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» №95 (ДМ) від 25 червня 2015 року на підставі результатів державних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії Відповідачу присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом. Згідно протоколу засідання комісії з персонального розподілу молодих спеціалістів, які закінчують Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» у червні 2015 року, від 16 січня 2015 року, постановлено направити [PERSON] як молодого спеціаліста на роботу в Вознесенський районний центр первинної медико-санітарної допомоги управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА на посаду лікаря загальної практики - сімейний лікар. Із вказаною пропозицією щодо працевлаштування [PERSON] був ознайомлений та згідний, про що свідчить його підпис в Обліковій картці випускника. Відповідно до направлення на роботу № [NUMBER], [PERSON] направлено в розпорядження Вознесенський районний центр первинної медико-санітарної допомоги управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА для роботи на посаді лікаря загальної практики - сімейний лікар. Дата прибуття 01 серпня 2015 року. Також направлення на роботу № [NUMBER] було вручено [PERSON] особисто, про що свідчить його підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2015 року. Крім цього, [PERSON] було видано направлення №141 для проходження інтернатури. Відповідно до інформації головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Вознесенський районний центр первинної медико - санітарної допомоги Вознесенської районної ради» №96/03 від 9 липня 2019 року, [PERSON] , випускник університету 2015 року, не з`явився та не приступав до роботи за направленням. Згідно інформації №П-137-5/3 від 10.02.2020 Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної державної адміністрації, випускник 2015 року Тернопільського національного медичного університету імені І. Я. Горбачевського [PERSON]. до проходження інтернатури в закладах охорони здоров`я Миколаївської області не приступав. Як вбачається з довідки про доходи №07/3852 від 06.08.2019, [PERSON] отримав стипендію в розмірі 48 872,78 грн. Згідно розрахунку фактичних затрат на навчання [PERSON] - студента медичного факультету за державним замовленням, вартість навчання становить 80 088,38 грн. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2007 року, регулюються саме ними. Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (касаційне провадження № 61-14476св18), постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (касаційне провадження № 61-32084св18), постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (касаційне провадження № 61-26840св18), постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (касаційне провадження № 61-1116св17) та інших. Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії. Посилання відповідача на ті обставини, що положення угоди, відповідно до якої передбачено відшкодування вартості навчання формувались відповідно до статті 52 Закону України «Про освіту», яка була виключена із Закону України «Про освіту» 01 липня 2014 року, що відповідно виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді відшкодування до державного бюджету вартості навчання за відмови відпрацювання за призначенням після закінчення навчання. Однак з даними твердженнями суд не погоджується, оскільки [PERSON] добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років, а тому відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди № 106 від 01 вересня 2007 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, відповідно до направлення на роботу. Також суд не погоджується з аргументами відповідача про недійсність угоди № 29 від 01 вересня 2009 року з наступних підстав. Відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Частиною першою статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Батьки позивача, дізнавшись про вчинення угоди № 29 від 01 вересня 2009 року, протягом одного місяця не заявили претензії позивачу. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим. Крім того, [PERSON] , будучи вже повнолітнім, не розірвав угоду, не звертався до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує його права та інтереси, належним чином виконував умови угоди, відвідував заняття та виконував навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує заперечення відповідача в цій частині. Доводи відповідача про те, що виплачена стипендія не підлягає поверненню в силу положень статті 1215 ЦК України безпідставні, так як положення цієї статті ЦК України на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюються. При цьому отримана відповідачем стипендія не є безпідставно набутим майном, що не підлягає поверненню, так як її виплата, а також її відшкодування у разі порушення зобов`язань, передбачені умовами укладеної між сторонами угоди, яка не була визнана недійсною. Відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову, суд погоджується з даними доводами відповідача виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Згідно ч. 5 ст. 267ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Судом встановлено, що позивач видав відповідачу направлення на роботу №02010830, згідно якого він повинен був приступити до місця роботи - 01 серпня 2015 року у Вознесенській РЦ ПМСД Управління охороно здоров`я Миколаївської облдержадміністрації, а також видано направлення № 141 для проходження інтернатури - дата прибуття 01.08.2015. Однак [PERSON] не приступив до роботи та до навчання в інтернатурі, після закінчення Тернопільського національного медичного університету ім. І. Я. Горбачевського МОЗ України, чим спростовуються доводи позивача, що [PERSON] навчався в інтернатурі до серпня 2017 року. Таким чином, враховуючи, що позивачу мігдізнатися про порушення свого цивільного права в серпні 2015 року, з моменту не притуплення [PERSON] до роботи та до навчання в інтернатурі, саме з цього часу слід обчислювати строк позовної давності. Проте з позовом до суду позивач звернувся лише 15 жовтня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем. Позивач не навів обґрунтованої підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки він знав про порушене цивільне право та при цьому жодних дій для його захисту протягом визначеного законом часу не вчинив, при цьому як вбачається із самої позовної заяви позивач усвідомлював про пропущення ним строку позовної давності. Доводи позивача щодо дотримання строку позовної давності спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами. За таких обставин, враховуючи, що позивача пропустив строк позовної давності, і суд не знайшов поважними причини пропуску позовної давності, так як позивач мав можливість виявити дані порушення раніше (в межах строку позовної давності) але не зробив цього, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позову Тернопільського національного медичного університету імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я Українидо [PERSON] про стягнення коштів за навчання. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed