Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивач у червні 2019 р. звернулась до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що з 16.08.1985 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. З 2012 року у позивачки почала прогресувати хвороба лівого плечового суглоба, в наслідок чого вона не мала можливості працевлаштуватися. На даний час позивачка хворіє на хронічний імпінджмент лівого плечового суглобу ІІ ступені, лівобічний субакроміальний бурсіг, застарілий артроз лівого акромільно-ключичного суглоба ІІІ стадії, застарілого відриву верхньої частини суглобової губи в ділянці кріплення сухожилка двохголового м`язу лівого плеча. Після того, як у позивача почало прогресувати захворювання, між нею та відповідачем погіршились відносини, та в листопаді 2018 р. відповідач залишив місце проживання. З того часу сторони перестали вести спільне господарство, відповідач не надавав матеріальної допомоги. Оскільки відповідач зареєстрований фізичною особою підпримцем та його дохід складає 50000,00 грн щомісяця, він має можливість утримувати позивача, оскільки їй до досягнення пенсійного віку залишилось менш ніж п`ять років. З урахуванням вищезазначеного, позивач просить стягнути з відповідача 1/5 частину від всіх доходів відповідача щомісячно на її утримання. Ухвалою суду від 13.06.2019 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач, якому направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та ухвали про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, заяв із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву до суду не направив. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 16.08.1985 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , актовий запис № 3775 (а.с. 9). З довідки Національного військово-медичного клінічного центра «ГВКГ» МО України від 14.06.2018 р. вбачається, що [PERSON] має діагноз: хронічний імпінджмент лівого плечового суглобу ІІ ступені, лівобічний субакроміальний бурсіг, застарілий артроз лівого акромільно-ключичного суглоба ІІІ стадії, застарілого відриву верхньої частини суглобової губи в ділянці кріплення сухожилка двохголового м`язу лівого плеча (а.с. 11). В своїх обгрунтуваннях, позивач посилається на ч. 3 ст. 76 СК України, де зазначено, що якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років. Тобто право на утримання після розірвання шлюбу виникає, якщо особа стала непрацездатною: а) до розірвання шлюбу; б) протягом одного року від дня розірвання шлюбу (абз. 1 ч. 2 ст. 76 СК України). В обох зазначених випадках право на утримання виникає за умови, що той з колишнього подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, а його колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Тобто, законодавець намагається захистити інтереси того з подружжя, який з поважних причин, у зв`язку з реалізацією прав та обов`язків в шлюбі не міг забезпечити собі стабільний рівень доходу. Якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Однак з метою уникнення можливого зловживання своїми сімейними правами одним з колишнього подружжя, закон обмежує тривалість такого права періодом у три роки після розірвання шлюбу. Причому застосування цієї правової норми є доволі складним в частині доказування обставин, умовою існування яких є виникнення такого права. Отже, підсумовуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що право на утримання мають ті особи, яким до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вони матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років. Проте основною умовою, в даному випадку, є те, що шлюб має бути розірваним. Як встановлено судом, шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] на разі не є розірваним. Відповідно до ст. 75 СК України право одного з подружжя на утримання: 1. Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. 2. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. 3. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. 4. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. 5. Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного злочину, якщо це встановлено судом. 6. Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що оскільки позивач на час подання позову не досягла пенсійного віку та не є особою з інвалідністю І, Іі чи ІІІ групи, та нею не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed