Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

Позивач у травні 2015 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 800,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 24.09.2009р. між сторонами зареєстровано шлюб, від якого вони мають неповнолітню доньку, яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Шлюбні відносини з листопада 2014 року фактично припинено, спільне господарство не ведеться, збереження шлюбу не можливо, відповідач матеріальну допомогу на дитину не надає. Позивач надала суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, уточнені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, який 24.09.2009р. зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 638. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України. Згідно з ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з матеріалів справи, сторони не ведуть спільне господарство, шлюбні стосунки не підтримують. Шлюб існує лише формально, подальшого збереження сім`ї позивач не бажає, а відтак примирення між подружжям неможливе. З огляду на особливий характер сімейних відносин, зважаючи на положення ст.ст.111, 112 Сімейного кодексу України та на те, що фактично сімейні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим та суперечить інтересам позивача, позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованими, а також враховуючи, що відповідач визнав повністю позовні вимоги та не заперечував проти розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. На теперішній час позивач проживає разом зі своєю малолітньою дитиною, займається її вихованням та утриманням. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Крім того, згідно з ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на те, що неповнолітня дитина сторін знаходяться на утриманні позивача, який потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення аліментів. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі п.7 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення, а відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно ч.1 до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved