Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач у березні 2017 року звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача, а саме просила суд стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 17 660,52 грн та судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30.05.2003 вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/ 4 частини від його доходу щомісячно, починаючи з 21 травня 2003 року і до досягнення сином повноліття. Однак через несплату аліментів станом на 31.12.2016 заборгованість [PERSON] перед [PERSON] становить 68 814,24 грн. До того ж за розрахунками позивача загальна сума неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених відповідачем на її користь аліментів за кожен день прострочення за період з 01.08.2014 по 31.12.2016 становить 17 660,52 грн, у зв'язку з чим [PERSON]вважає необхідним стягнути вказану заборгованість з пені по сплаті аліментів на її користь. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року відкрито провадження за вищевказаним позовом. 02 серпня 2017 року відповідач через свого представника подав до суду письмові заперечення на позов про стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів, у яких просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Свої заперечення [PERSON] обґрунтовував тим, що розрахунок заборгованості по сплаті аліментів не відповідає дійсності, оскільки державним виконавцем та позивачем не враховано квитанції зі сплати відповідачем аліментів на загальну суму 9 569,00 грн за 2014 та 2015 роки. Окрім того станом на день звернення до суду спільний син позивача та відповідача [PERSON] досяг повноліття, має повну цивільну дієздатність, тому [PERSON] не є належним позивачем. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнавали, просили у позові відмовити у повному обсязі з підстав, що були зазначені в письмових запереченнях. Окрім того відповідач наголосив, що він не погоджується із нарахованою державним виконавцем заборгованістю по аліментам, оскільки він змінював місце роботи, а виконавча служба після зміни відповідачем місця роботи вчасно не направляла документи на відрахування аліментів із заробітної плати. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30.05.2003 по справі №2-2636/2013 вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/ 4 частини від його доходу щомісячно, починаючи з 21 травня 2003 року і до досягнення сином повноліття (а.с.8). На виконання вказаного рішення 30 травня 2003 року судом видано виконавчий лист (а.с.8-9). Вказаний виконавчий лист №2-2636 від 30.05.2003 перебував на виконанні Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві в межах виконавчого провадження №43848557. Відповідно до розрахунків Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві №110/14 від 19.01.2017 станом на 31.12.2016 заборгованість [PERSON] перед [PERSON] по аліментам за виконавчим листом №2-2636 від 30.05.2003 становить 68 814,24 грн. (а.с.13-14). З матеріалів виконавчого провадження №43848557 судом встановлено, що при розрахунку заборгованості [PERSON] перед [PERSON] по аліментам державним виконавцем не взято до уваги сплачені відповідачем аліменти у 2014 році у загальному розмірі 4 500,00 грн та у 2015 році у загальному розмірі 5 000,00 грн, що підтверджується наданими відповідачем квитанціями. Зокрема відповідачем було сплачено 1 500,00 грн в жовтні 2014 року, 1 500,00 грн в листопаді 2014 року, 1 500,00 грн в грудні 2014 року, 1 000,00 грн в березні 2015 року, 1 000,00 грн в квітні 2015 року, 1 000,00 грн в травні 2015 року, 1 000,00 грн в липні 2015 року та 1 000,00 грн в вересні 2015 року (а.с.53-54). Із вказаного вбачається, що відповідачем сплата аліментів проводилася періодично та не в повному обсязі, що передбачений рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30.05.2003 по справі №2-2636/2013. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) сторони зобов'язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] не надано суду доказів, що після зміни місця роботи ним відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» було надано державному виконавцю письмове повідомлення про таку зміну. Окрім того відповідачу було відомо про виконання рішення суду, про що ним самим не заперечувалося. Вказане свідчить, що заборгованість зі сплати аліментів виникла саме з вини відповідача, а не державного виконавця. За приписами ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. При визначенні порядку нарахування неустойки за несплату аліментів Верховний Суд в Постанові від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц (Провадження № 14-37цс18) встановив, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Виходячи з вищевказаних положень, судом проведено власний розрахунок суми неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених [PERSON] на користь [PERSON] аліментів за кожен день прострочення за період з 01.08.2014 по 31.12.2016 з урахуванням сплати відповідачем аліментів на загальну суму 14 800,00 грн. Відповідно до розрахунку суду пеня за прострочення сплати аліментів [PERSON] перед [PERSON] за період з 01.08.2014 по 31.12.2016 становить 205 091,85 грн. Враховуючи обмеження неустойки 100 відсотками заборгованості, борг відповідача перед позивачем з пені складає 59 314,24 грн. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Беручи до уваги ті обставини, що позивач просила про стягнення з відповідача на свою користь пені за прострочення сплати аліментів в сумі 17 660,52 грн, суд, виходячи з принципу диспозитивності в межах заявлених вимог, вважає можливим позов задовольнити та стягнути пеню саме у розмірі 17 660,52 грн. Посилання відповідача на те, що [PERSON] не є належним позивачем, суд вважає безпідставними, оскільки стягнення аліментів відбувалося на її користь, і відповідно заборгованість відповідача з пені також утворилася саме перед [PERSON] Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати в сумі 640,00 грн.

Outcome: approved