Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач через свого представника адвоката Чавурської О.В. звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що він придбав у відповідача [PERSON] у власність житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, як виявилось, земельна ділянка для обслуговування вказаного житлового будинку та на якій він розташований, площею 0,34 га, знаходиться у приватній власності [PERSON] , колишнім власником житлового будинку, яка померла [INFO] . Виходячи з цього позивач не може зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку, у зв`язку з чим звернувся з позовом про визнання за ним права власності на цю земельну ділянку. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, по невідомим суду причинам, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача Григрівської сільської ради в судове засідання не з`явився, по надавши заяву про розгляд справи без їх участі, позов визнають. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 грудня 2012 року за позивачем [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №17355050 від 05.02.2014 року здійснено державну реєстрацію нерухомого майна в державному реєстрі речових прав нг нерухоме майно. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю номер ХС ХVІІІ-4 № 0064 від 30.05.1996 року, спірна земельна ділянка площею 0,34 га., яка була виділена на обслуговування вищевказаного житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, зареєстрована за [PERSON] , яка померла [INFO] , та як випливає з позовної заяви остання була колишнім власником цього житлового будинку, а відповідач [PERSON] , є зятем померлої [PERSON] та успадкував цей житловий будинок без земельної ділянки, який потім і продав позивачу. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до абз. 3 ч. 2\~ст. 331 ЦК України, \~якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 16 передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі визнання права. Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року в справі\~№ 6-253цс16. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2019 року в справі\~№ 463/1696/15-ц. Тобто, до набувача права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розташованих на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні в силу закону, незалежно від волі попереднього користувача земельної ділянки та органу, уповноваженого розпоряджатися землею (у випадку належності земельної ділянки до земель державної або комунальної власності) переходить право користування земельною ділянкою, на якій розміщені відповідні об`єкти нерухомості, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року в справі\~№ 902/341/17\~вказав, що виходячи з положень статті 377 ЦК України, статей 120, 125ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, слід дійти висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. Отже, наведені норми слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача на земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Аналізуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені по справі обставини, з наданих позивачем доказів, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved