Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Позивач Фізична особа-суб`єкта господарювання [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою господарського суду Черкаської області від 20.09.2011 року у справі № 10/2456 фізичну особу підприємця - суб`єкта підприємницької діяльності [PERSON] визнано банкрутом та відкрито процедуру його ліквідації, ліквідатором банкрута призначено, арбітражного керуючого [PERSON]. Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з 06.11.2014 року із відповідачем [PERSON] . У зв`язку із встановленими обставинами, виникала необхідність провести ліквідатору банкрута ФО-СПД [PERSON] роботу направлену на перевірку майнового стану [PERSON] (набуття майна ним за час перебування в шлюбі із [PERSON] , тобто починаючи з 06.11.2014 року) з метою вирішення питання щодо виділення частки із такого майна, яке належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя та/або стягнення грошового відшкодування частки у спільному майні, яке не можливо поділити. Зазначила, що за відповідачем [PERSON] був зареєстрований автомобіль ВАЗ 21099, номерний знак [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , який 09.08.2017 року перереєстрований на іншого власника. Оскільки шлюб з відповідачем було укладено 06 листопада 2014 року, а транспортний засіб останнім було придбано 31 травня 2017 року, то вказаний транспортний засіб був спільною сумісною власністю подружжя, який в рівній частині належав позивачці. Вважає, оскільки ФОП [PERSON] перебуває в стадії ліквідації з 20.09.2011 року (тобто, на момент відчуження транспортного засобу ліквідаційна процедура тривала), до складу ліквідаційної маси включається все майно, яке належить банкруту (в том числі й частка майна у спільній сумісній власності подружжя) а саме - транспортний засіб, який придбаний в шлюбі з відповідачем та який є річчю в якій не можливо в натурі виділити частку (в силу того, що така річ не може бути поділена, так як її поділ призведе до втрати її функціонального призначення). На час подання позову, транспортний засіб відчужений та перереєстрований на іншого власника, а відповідач отримав кошти від реалізації, вартість реалізації транспортного засобу складала 67 087 грн., інший член подружжя має рівну частку в спільному майні, тому кошти в сумі 33 543,50 грн. мають бути включені до ліквідаційної маси, у зв`язку з чим мають бути перераховані у відання ліквідатора банкрута на ліквідаційний рахунок. У відзиві на позов відповідач позов не визнав з підстав, що даний автомобіль на час розгляду справи не зберігся в натурі, так як він був ним відчужений. Позивач не надав доказів належності даного майна відповідача на час розгляду даної справи.В свою чергу, ліквідатор не має права просити стягнути половину вартості майна яке не зберіглось на час розгляду справи, так як це суперечить вимогам законодавства. Позивачем не надано доказів того, що відповідач відчужив дане майно на власний розсуд, не в інтересах сім`ї. Крім того, спірний автомобіль був придбаний [PERSON] у 2017 році, а [PERSON] не здійснює підприємницьку діяльність з 2011 року, що свідчить про те, що дане майно боржник не використовував у своїй підприємницькій діяльності та воно не може відноситись до ліквідаційної маси. Просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 21 лютого 2019 року на 15-30 год. в загальному провадженні. 15 квітня 2019 року ухвалою суду продовжено підготовче провадження та призначено судове засідання 17 травня 2019 року на 12-00 год. 13 вересня 2019 року, ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 вересня 2019 року на 14-00 год. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд стягнути з [PERSON] на користь Фізичної особи-суб`єкта господарської діяльності [PERSON] , в особі ліквідатора, арбітражного керуючого [PERSON], кошти в сумі 33 543,50 грн. в якості частки коштів отриманих від реалізації транспортного засобу, що перебував у спільній сумісній власності подружжя, шляхом перерахування вказаних коштів на розрахунковий рахунок з підстав, викладених у позовній заяві. Просив суд не приймати до уваги відзив представника відповідача, як такий що поданий з пропуском встановленого строку для його подання. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити з підстав викладених у відзиві. Третя особа в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Постановою господарського суду Черкаської області від 20.09.2011 року у справі № 10/2456 фізичну особу підприємця - суб`єкта підприємницької діяльності [PERSON] визнано банкрутом та відкрито процедуру його ліквідації, ліквідатором банкрута призначено, арбітражного керуючого [PERSON]. Листом від 25.04.2017 року № 1765/15.3-04.1 Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомлено ліквідатора, що 06.11.2014 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис № 1916). Із листа Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області від 26.01.2018 року № 31/23/1-184 вбачається, що станом на 26.01.2018 року за [PERSON] транспортні засоби не зареєстровані. Одночасно повідомлено, що за [PERSON] був зареєстрований автомобіль ВАЗ 21099, номерний знак [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , який 09.08.2017 року перереєстрований на іншого власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 7141/2017/575336. Вартість склала 67 087 грн. Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача 33543,50 грн. в якості частки коштів отриманих від реалізації транспортного засобу, що перебував у спільній сумісній власності подружжя. Проте суд не може погодитись з даними вимогами, виходячи з наступного. Як передбачено ст. 26 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції станом на 04.11.2012 року) усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об`єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку. Частиною 5 вказаної статті визначено, що ліквідатор, виявивши частку, яка належить банкруту в спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів в установленому порядку порушує питання про виділення цієї частки. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України. Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Позивач просить стягнути з відповідача половину вартості автомобіля ВАЗ 21099, НЗ [NUMBER], який був придбаний останнім 09.08.2017 року, так як дане майно придбано в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а тому є спільною сумісною власністю. Між тим, як встановлено в судовому засіданні, спірний автомобіль на час розгляду справи відчужений відповідачем та не перебуває у нього у власності, у зв`язку з чим, позивач як ліквідатор майна банкрута позбавлений права стягувати половину вартості майна яке не зберіглось на час розгляду справи, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах Закону. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, спірний автомобіль був придбаний [PERSON] у 2017 році, в той час як ФОП [PERSON] не здійснює підприємницьку діяльність з 2011 року, що свідчить про те, що дане майно боржник не використовував у своїй підприємницькій діяльності та воно не може відноситись до ліквідаційної маси. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення свого позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed