Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

Представник [PERSON], діючи в інтересах [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON], померлого 18.06.2017 р., однією сімєю без реєстрації шлюбу з 05.11.1974 р. по день смерті останнього; визнати за [PERSON] право власності на майно, що залишилось після смерті [PERSON], а саме: 1\\2 частину житлової квартири [ADDRESS]; визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.12.2017 року, виданого [PERSON] на зазначену квартиру. В обґрунтування вимог заяви позивач зазначив про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом у вказаній житловій квартирі однією сімєю як чоловік та жінка протягом даного періоду часу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, платили внески за кооперативну квартиру та комунальні послуги, які остання сплачує і досі. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з вказаної житлової квартири, спадкоємцем якої за заповітом є [PERSON] племінник спадкодавця, який заперечує право власності [PERSON] на 1\\2 частину квартири, у звязку з чим виник спір. (а.с. 1, 42, 135). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] вимоги позову, з урахуванням уточнень, підтримали із наведених у ній підстав. Додатково [PERSON] зазначила, що вона з 05.11.1974 р. проживала разом з [PERSON], хоча була зареєстрована за іншою адресою, з яким мала спільний бюджет, вела спільне господарство, у звязку з чим також спільно сплачували пайові внески за спірну квартиру та комунальні послуги. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат [PERSON] проти задоволення позивних вимог заперечували. В обґрунтування заперечень останні зазначили про те, що померлий [PERSON] та [PERSON] проживали разом протягом останніх пяти років до смерті [PERSON], який за життя хворів на туберкульоз, у звязку з чим тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні. Натомість, [PERSON] в зазначений період, а саме: з 1974 р. проживала окремо у власній квартири і жодних відносин з померлим не мала. Крім того, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ст. 13 ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю, у редакції, що діяла на час виникнення зазначених правовідносин, у звязку з чим, права та обовязок подружжя породжує лише шлюб, укладений в органах реєстрації шлюбу. Враховуючи зазначене, вказана квартира була придбана саме за кошти [PERSON], яким були сплачені відповідні пайові внески у період, коли останній з [PERSON] не проживав, у звязку з чим спірне майно належало йому на праві приватної власності. Ухвалою суду від 24.01.2018 р., за заявою позивача [PERSON] вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. (а.с. 93). Заслухавши сторони та їх представників, свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (заявлені стороною позивача), [PERSON], [PERSON], [PERSON] (заявлені стороною відповідача), дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.10.2008 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новокаховської міської ради від 23.09.2008 р. №332, власником квартири №1 що розташована в будинку №28 по вул. М.Букіна в м. Нова Каховка Херсоснької обл., є [PERSON], право власності на яку зареєстровано за зазначеною особою відповідно до витягу з про реєстрацію права власності на нерухоме майно. (а.с. 125). Пайові внески за зазначену квартиру сплачував [PERSON], будучи членом ЖБК «Космос-3», останній пайовий внесок сплачено ним 01.10.1988 року, що підтверджено відповідними довідками (а.с. 26, 115). Як вбачається з довідки про причину смерті КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Нова Каховка від 19.06.2017 р. №172, [PERSON] помер 18.06.2017 р. від ішемічної хвороби серця. (а.с. 25). Зі Свідоцтва про право на спадщину за законом НМХ 882519 від 26.12.2017 р. вбачається, що після смерті [PERSON] [PERSON], відповідач по справі, отримав у спадщину за заповітом від 21.07.2016 р., який посвідчений приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу [PERSON], квартиру [ADDRESS] (а.с. 28, 124, 125). Сімейні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року, регулюються положеннями КпШС України, а створення спільної власності особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, - Законом України «Про власність», який був чинним на час спірних правовідносин. Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до частин першої та другої статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Такий висновок відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135 цс 13. За ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому у користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд. З показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 1974 року і до смерті останнього проживали разом однією сімєю, не реєструючи шлюб, за адресою: м. Н.Каховка, вул. М.Букіна 1\\28. При цьому, [PERSON] та [PERSON] за вказаний період вели спільне господарство, сплачували пайові внески за вказану квартиру та комунальні внески, облаштовували її, робивши ремонт та купуючи мебель, разом проводили час. Відповідно до довідки Новокаховського ЖЕУ від 05.07.2017 р. №376, [PERSON] проживала за адресою: [INFO] з 05.11.1974 р. по теперішній час. Весь цей час вона проживала з [PERSON] по день його смерті 18.06.2017 р. (а.с. 3). Зазначене також підтверджується розрахунковими крижками та квитанціями по розрахунках за оплату комунальних платежів на спірну квартиру, з яких вбачається про спільну оплату комунальних платежів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 107-113). Сукупність зазначених вище доказів свідчить про проживання [PERSON] однією сімєю з [PERSON] без укладання шлюбу з 1974 р. і до смерті останнього, тобто по 18.06.2017 р., веденням ними у вказаний період часу спільного господарства, у тому числі на момент сплати останнього пайового внеску [PERSON] за квартиру, датованого 01.10.1988 року, що вказує на спільну працю [PERSON] та [PERSON] як сім'ї, їх спільні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, у тому числі спірної квартири, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. У звязку з чим, позовні вимоги в частині встановлення зазначеного факту та визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], придбаної за час спільного проживання між нею та [PERSON] однією сімєю, внаслідок спільної праці як сімї, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Доводи представника відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] про відсутність сімейних стосунків між [PERSON] та [PERSON] у період з 1974 р. до 2008 р., покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині спільного проживання спадкодавця з [PERSON] після 2008 р., а також твердження представника відповідача про придбання квартири [PERSON] за кошти, які він заробив лише внаслідок особистої праці, що свідчить на безпідставність вимог [PERSON], яка як зазначають відповідач та його представник, остання мала у приватній власності житлове приміщення у якому проживала, суд до уваги не бере, оскільки вони протирічать сукупності зазначених вище доказів, досліджених під час судового розгляду, а також не спростовують висновків суду, які відповідають вимогам статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України в частині визначення спірної квартири як обєкту спірної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] за час спільного їх проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу. Щодо вимог про визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.12.2017 року, виданого [PERSON] на зазначену квартиру, суд не приймає їх до уваги, оскільки відповідно до п. 2) ч.2, ч.3 ст. 49 ЦПК України в редакції 2017 року, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається у порядку спрощеного порядку. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. Подібна норма існувала і за ЦПК України 2004 року, зокрема, ч.2 ст. 31 ЦПК України встановлювалося право позивача на подання письмової заяви про зміни предмету та підстав позову до початку розгляду судом справи по суті. Зважаючи на те, що зазначена вимога заявлена представником позивача у заяві від 22.02.2018 року вже після початку судового розгляду (а.с. 135), за своєю суттю фактично збільшує розмір позовних вимог, тому з цих підстав суд відмовляє у її задволенні за необгрунтованістю.

Outcome: partial