Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач у липні 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про виселення відповідача з належної йому квартири [ADDRESS]. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності позивачу належить 66/100 частин спірної квартири, проте відповідач без правових на те підстав їй користується та у добровільному порядку відмовляється звільнити квартиру. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому, зокрема, посилаючись на правомірність користування спірною квартирою, оскільки був зареєстрований в ній зі згоди позивача, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником позивача надано суду відповідь на відзив, у якому він, посилаючись на безпідставність викладених у відзиві на позов обставин, просить суд позовні вимоги задовольнити. Позивач та його представник надали суду заяву, у якій просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер б/н, видане 30.09.2004р. ВАТ «ДМЗ» ім. Петровського, є власником 66/100 частин квартири [ADDRESS] (а.с.7-8). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Відповідно до наявного в матеріалах справи попереднього договору від 23.09.2013р. (далі - Договір) позивач мав намір продати належну йому частку вказаної квартири [PERSON] за 122 700 грн., що на момент укладання Договору складало 15 000,00 доларів США, на момент розгляду справи договір купівлі-продажу між сторонами не укладено. (а.с.10-13). Як вбачається з Договору та не заперечується сторонами у справі, посередником між позивачем та відповідачем з приводу купівлі-продажу нерухомості виступила [PERSON]. З позовної заяви та пояснень позивача вбачається, що у 2014 році [PERSON] стало відомо, що [PERSON] неправомірно зареєструвався та проживає у спірній квартирі. [PERSON] у своєму відзиві на позов посилається на те, що він зареєструвався та почав проживати у спірній квартирі з дозволу позивача після сплати завдатку при укладенні Договору у розмірі 4 000,00 доларів США. Водночас, суд не бере до уваги дану обставину, оскільки вона спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме повідомленням про підозру [PERSON], у вчиненні кримінального правопорушення, внесеного до ЄРДР за № 12015040640004471 від 23.11.2015р. за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України (а.с.75-77), а також поясненнями [PERSON], наданими в рамках кримінального провадження № 42015040690000015 від 21.08.2015р. (а.с.184-186), з яких вбачається, що [PERSON] не спілкувався з позивачем з питання вселення та реєстрації у спірній квартирі та відповідно не отримував на це дозвіл останнього. Окрім того, отримання дозволу від [PERSON] на реєстрацію у спірній квартирі відповідача також спростовується обставинами викладеними в апеляційній скарзі [PERSON] на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про відмову у зупиненні провадження у даній справі, в якій, зокрема, зазначено, що питанням реєстрації займалась [PERSON] (а.с.64-67). З відповідей, наданих Новокодацькою районною у місті Дніпрі радою від 12.10.2017р. та Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 12.12.2017р. вбачається, що надати інформацію про те, коли, за яких обставин та копії документів, на підставі яких був зареєстрований гр. [PERSON] не має можливості (а.с.136, 192). Суд також не бере до уваги посилання відповідача на те, що ним сплачено в рахунок купівлі квартири [ADDRESS], у загальному розмірі 13 500,00 доларів США, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки дана обставина на момент розгляду справи не підтверджена доказами та сама по собі не може бути підставою для висновку щодо правомірності вселення до спірної квартири. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку, що позивачем у даній справі доведено факт неправомірності вселення відповідача у спірну квартиру, а відтак і факт відсутності у відповідача права користування таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 3 ст. 106 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. З урахуванням того, що [PERSON] доведено факт неправомірності користування відповідачем належним позивачу житловим приміщенням, суд доходить висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved