Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивачці [PERSON] на праві власності належить об`єкт нерухомості, квартира [ADDRESS] , а саме 1/2 частина квартири належить позивачці на праві власності на житло, виданого 09 лютого 1996 року № 4094 Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь», а також 1/2 частина в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позивачка на теперішній час є єдиним власником вказаної квартири, окрім неї в квартирі також зареєстрований відповідач по справі, її син [PERSON] , який ще в 2001 року виїхав із вищезазначеного житла на постійне місце проживання в місто Киров, Росія. Однак позивачка позбавлена можливості вільно користуватися квартирою через те, що відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся, в квартирі не проживає з 2001 року, його особисті речі в будинку відсутні, місце його знаходження позивачці також не відоме. Тому позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , яка належить позивачці на праві власності. Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву. Представник третьої особи надав суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності на розсуд суду. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що житлове приміщення: квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , в тому числі 1/2 частина квартири належить позивачці на праві власності на житло, виданого 09 лютого 1996 року № 4094 Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь», а також 1/2 частина в порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстровий № 3610, посвідченого 28.12.2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Бугрім О.В.(а.с.5-8,13). В квартирі за адресою [ADDRESS] окрім позивачки зареєстрований її син, відповідач по справі [PERSON] , що підтверджується Довідкою юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг № 01-71/13959 від 07.12.2018 р. (а.с.21,22). Факт непроживання відповідача за вказаною адресою більше одного року підтверджується його Заявою серія 43 АА [NUMBER] 0933791 від 19.06.2017 року про відмову від спадкування після смерті його батька [PERSON] , посвідченого нотаріусом Кировського нотаріального округу Кировської області РФ, [PERSON] , згідно якої він зареєстрований та проживає в [ADDRESS] за реєстровим № 1316 (а.с.4). Також факт не проживання відповідача за вказаною адресою більше одного року підтверджується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] . Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність реєстрації відповідача у будинку [ADDRESS] приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд, які зокрема полягають у тому, що вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до\~ст.\~391\~ЦК України,\~власник майна\~має право\~вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156\~ЖК України та ст. 405 ЦК України. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований в даній квартирі, однак втратив право користування даним житлом, оскільки більше 1 року в ньому не проживає, в 2001 році виїхав на постійне проживання до Російської Федерації, але добровільно з реєстраційного обліку не знявся, та залишається зареєстрованим в спірній квартирі, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням житла відповідач не несе, ним не користується, повністю припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, не цікавиться спірним приміщенням, що спричиняє позивачці власнику житла, яка є пенсіонеркою, додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved