Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач у серпні 2017 р. звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 24 лютого 2010 року Качельніковим С.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстрованим №1021. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що на початку 2010 року вирішив укласти зі своєю дочкою [PERSON] Договір довічного утримання, відповідно до якого вона зобов`язалась його доглядати і 24 лютого 2010 року прибув з нею до нотаріальної контори приватного нотаріуса Качельнікова С.В. Все відбувалось так швидко, що він навіть не встиг прочитати текст договору, його фактично змусили підписати надані нотаріусом документи, як виявилось пізніше він підписав Договір на відчуження своєї квартири. Після оформлення документів він продовжував проживати своїй квартирі, пізніше переїхав проживати до дочки в с.Софіївська Борщагівка і з осені 2016 року його відносини з донькою та її чоловіком погіршились, вважає, що договір дарування може бути визнаний недійсним, у зв`язку з помилкою щодо обставин, які мають істотне значення. Ухвалою суду від 21.08.2017 р. відкрито провадження по справі під головуванням судді Ул`яновської О.В. Ухвалою суду від 15.04.2019 р. припинено врегулювання спору за участю судді. Поновлено провадження у справі за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кочельніков Сергій Володимирович про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 204 ЦПК України передано справу для вирішення іншим складом суду у порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.05.2019 року розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 18.02.2020 р. до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідачів зазначила, що підстав для визнання недійсним договору дарування немає, твердження позивача, що підписуючи договір дарування він вважав, що підписує договір довічного утримання є видумкою, оскільки ці договори є різними за своєю природою і позивач ніколи не потребував догляду та утримання. В 2009 році він тільки звільнився з роботи і на день укладання договору дарування йому було 60 років. Отже, жодної помилки щодо природи договору бути не могло,оскільки в договорі чітко визначено, що прийняттям дарунку є одержання оригінального примірника цього договору, і не побачити що в договорі відсутні умови утримання позивача не можливо. 09.04.2020 року до суду найшла заява представника відповідачів про застосування строку позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та представників сторін, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з нормою ч.2 ст.717 ЦК України договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдарованого не отримує, встановлення будь-якого зобов`язання обдарованого на користь дарувальника перетворює дарування в інший договір, тобто дарувальник не вправі вимагати від обдарованого будь-яких зустрічних дій майнового характеру. За правилами ч.2, ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч.4 ст. 722 ЦК України прийняття обдарованим документів,які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів, тощо) є прийняттям дарунка. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 Цивільного кодексу України (чинна на момент укладення оспорюваного договору) визначала загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За умовами ч. 1 ст. 229 ЦПК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як вказано у постанові Верховного Суду від 16.06.2019 року у справі №132/3819/13-ц, правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, що спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом. Як вбачається з тексту оскаржуваного договору дарування квартири, сторони договору, тобто [PERSON] та [PERSON] попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками зазначеного правочину, усвідомлюючи природу цього правочину, та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, уклали цей договір. Як встановлено судом, [PERSON] був безпосереднім учасником укладання договору дарування, а саме дарувальником, і підписав спірний договір 24.02.2010 року, при цьому , приватний нотаріус йому роз`яснив наслідки такого правочину. Проте, з даним позовом він звернувся до суду 17.08.2017 року, тобто у строк понад 7 років. З заявою до суду про поновлення строку на звернення до суду не звертався. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що їй відомо про те, що донька і позивач купили разом спірну квартиру і вона обіцяла доглядати батька. Повідомила, що батько жив у доньки, а потім його вигнали. З матеріалів справи вбачається, що на день укладення оспорюваного договору дарування позивачу виповнилось 60 років. З копії трудової книжки вбачається, що 02.06.2010 року після укладання спірного договору дарування позивач прийнятий на роботу водієм 1 класу, отже будь-яких доказів помилки або будь-яких інших підстав , які б підтверджували наявність обставин, що обмежували його в можливості розуміти значення та умови договору, а також потребу в зв`язку з віком чи станом здоров`я в догляді та сторонній допомозі, позивачем суду надано не було. Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В силу ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки судом відмовляється у задоволенні позову по суті. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed