Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач у вересні 2013 року звернувся до суду із позовною заявою до територіальної громади в м. Києва в особі Київської міської ради з вимогами про визнання за ним права власності на земельну ділянку та будинок за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги Позивач мотивує наступними обставинами. [PERSON] зазначає, що у 1996 році він побудував житловий будинок на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], що належала [PERSON] Згідно з договором на участь у пайовому будівництві від 25.12.1995р. [PERSON] зобов'язалась побудувати будинок на належній їй ділянці за кошти Позивача та у подальшому передати будинок йому у власність. Проте, як зазначає, Позивач [PERSON] не змогла виконати свої зобов'язання у зв'язку з тим, що у неї згорів будинок, після чого вона переїхала жити за новою адресою в житло, придбане з його допомогою. Позивач вказує, що від земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], [PERSON] відмовилась на його користь, і з того часу [PERSON] відкрито користується земельною ділянкою та побудованим ним будинком на ній, сплачує земельний податок, поліпшує ділянку. Посилаючись на ст.ст. 328, 331, 392 ЦК України Позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку та будинок. У судовому засіданні Позивач та його представник позов підтримали, просили суд його задовольнити. Позивач наполягає на тому, що він звертався до уповноважених органів із заявами про надання йому земельної ділянки у власність, проте Санітарно-епідеміологічною службою йому було відмовлено у погодженні надання земельної ділянки у власність у зв'язку з тим, що вона розміщена в межах санітарної зони кладовища. Відповідач та третя особа у судове засідання своїх представників не направили з невідомих причин, у зв'язку з чим суд ухвалив за можливе розглядати справу у їх відсутність на підставі наявних матеріалів із постановленням заочного рішення. Вислухавши пояснення Позивача та його представника, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Встановлено, що за адресою [ADDRESS], самочинним шляхом (без затвердження проектно-дозвільної документації) збудовано житловий будинок та прибудови до нього. Згідно з архівною довідкою №406 від 13.11.2001р. Києво-Святошинської РДА по документах архівного фонду «Жулянська сільська рада» у по господарських книгах за 1986-1989 роки є особовий рахунок на ім'я [PERSON]. (а.с. 31) Із відповіді Головного управління держземагентства у м. Києві від 23.12.2013р. вбачається, що станом на 01.01.0213р. документи, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], не реєструвались. Крім того, станом на 18.12.2013р. державна реєстрація земельної ділянки за вказаною адресою, тобто внесення до Державного земельного кадастру відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера, не здійснювались. (а.с. 60) Таким чином, в справі відсутні будь-які докази перебування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], у приватній власності будь-якої особи. Повноваження щодо передачі земельної ділянки у приватну власність із земель територіальної громади м. Києва належать до Київської міської ради. У відповідності до ст.392 власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що [PERSON] не набував права власності на земельну ділянку у встановленому порядку, його вимоги про визнання за ним такого права задоволенню не підлягають. Позивач посилається на те, що будинок за адресою: [ADDRESS], було збудовано ним, а тому, він набув право власності на нього. Безспірно встановлено, що Позивач здійснив будівництво об'єкту без отримання належної проектно-дозвільної документації у передбаченому чинним законодавство порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно п. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Частина 3 ст. 375 Цивільного кодексу України встановлює, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Таким чином, Позивач повинен був надати суду належні докази про те, що зведений ним об'єкт самочинного будівництва відповідає вимогам норм та правил, передбачених чинним законодавством, проте Позивач суду таких доказів не надав. Крім того, Позивач підтвердив суду, що висновок про введення будинку в експлуатацію в Інспекції державного архітектурного контролю він також не отримував. Зі змісту наявних у матеріалах справи документів також вбачається, що ділянка за адресою: [ADDRESS], перебуває у санітарно-захисній зоні Жулинського кладовища. У відповідності до Постанови Головного державного санітарного лікаря України від 1 липня 1999 р. N 28 «Державні санітарні правила та норми «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» (ДСанПіН 2.2.2.028-99) санітарно-захисна зона від території кладовища традиційного поховання і крематорію до житлових і громадських будівель, зон відпочинку, а також колективних садів та городів повинна бути не меншою 300 м. При цьому у санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: dismissed