Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач уточнюючи позовні вимоги, просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] посилаючись на те, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.2018 після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Відповідно до довідки від 13.06.2018, за вказаною адресою зареєстрована відповідачка, яка була зареєстрована колишнім власником. Оскільки відповідачка зареєстрована, однак не проживає за вказаною адресою, він вимушений сплачувати за неї комунальні послуги, а отже, реєстрація відповідачки порушує його права як власника вказаного житлового будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, пояснив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.2018 після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO]. За життя, його батько зареєстрував у своєму будинку відповідачку [PERSON] Відповідачка деякий час проживала в будинку батька, але з січня 2018 року вона не проживає, місце її проживання йому не відоме. Оскільки відповідачка зареєстрована, однак не проживає за вказаною адресою, порушуються його права як власника будинку. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, викликалася до суду належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 24 жовтня 2018 року, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не надала. Крім того, судові повістки про виклик до суду надсилалася їй за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання та повернулася до суду за відсутністю за адресою місця проживання за закінченням терміну зберігання. Іншої адреси відповідачка суду не повідомляла. Відповідно до ст.128 ч. 7. ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.128 ч. 8 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02.05.2018 провадження у справі було відкрито, справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05.07.2018 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини. Позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.2008 після смерті [PERSON], померлого [INFO], посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Володіною О.С. за № 227, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 117346823 від 16.03.2018./а.с.13,14/ Відповідно до довідки Новенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 23.04.2018 [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. /а.с.19/ Відповідно до довідки Новенського сільського голови від 13.06.2018 за адресою: [ADDRESS] за місцем реєстрації [PERSON] не проживає з січня 2018 року. /а.с.32/ Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS], працює в сільському клубі, спілкується з людьми. Знала [PERSON], який помер [INFO]. Їй відомо, що відповідачка [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] вона деякий час продовжувала проживати в цьому будинку та на прохання Новенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області навесні 2017 року виїхала із нього. Останній раз вона бачила відповідачку [PERSON] на зупинці автобусу з валізами минулої осені або зими. Відповідачка не проживає в будинку на даний час і її місцезнаходження не відомо. В силу того, що відповідачка зареєстрована в будинку, але в ньому не проживає, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому будинком. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16. Враховуючи той факт, що відповідачка добровільно залишила будинок і на даний час в ньому не проживає, була зареєстрована в будинку колишнім власником, із припиненням права власності якого її право користування жилим приміщенням втрачається, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідачки користуватися чужим майном (житловим будинком) на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved