Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач у серпні 2015 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що відповідно до договору дарування від 13 липня 2002 року та свідоцтва виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 14 липня 1996 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є донькою позивача та була зареєстрована в даній квартирі, проте з червня 2014 року проживає за іншою адресою, не приймає участі в оплаті за надані комунальні послуги за місцем реєстрації, та відмовляється знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. У звязку з вищевикладеним позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 23 в будинку № 31 по пр. Героїв у м. Дніпропетровську та зняти відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою. Представник позивача надав суду заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач до суду не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, що є підставою для вирішення справи без її участі у заочному порядку. Представник Жовтневого районного відділу державної міграційної служби України в м. Дніпропетровську до суду не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно з приписами ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 13 липня 2002 року (а.с.7) та свідоцтва виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 14 липня 1996 року (а.с. 9) [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Згідно з довідкою про склад сімї № 23165 від 28 листопада 2014 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], її донька [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 10). Згідно із витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 жовтня 2015 року власником квартири [ADDRESS], є позивач [PERSON] Відповідно до письмових пояснень позивача, викладених у позовній заяві, відповідач [PERSON] тривалий час, а саме з червня 2014 року, не проживає за вказаною адресою, не оплачує надані комунальні послуги за місцем реєстрації та відмовляється знятися з реєстрації. Зазначене підтверджується і долученим до матеріалів справи актом від 22 грудня 2014 року. \~В силу ст. 379 Цивільного кодексу України\~зі змінами та доповненнями (далі -ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію з прав людиниі практику суду як джерело права. Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11). У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло» (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року та «Рохля проти України» від 17.05.2011 року). Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст.ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень ; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі; доказування не може грунтуватись на припущеннях. Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Відповідно до положення ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Позивач, являючись власником квартири [ADDRESS] позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у спірній квартирі зареєстрована [PERSON], яка не проживає в ній без поважних причин з червня 2014 року, участі у витратах на утримання будинку не приймає. Відповідно дост. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» у контексті Конвенції, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно дост. 71 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад 6 місяців без поважних причин, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 цієї норми. Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканцем, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Ураховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право на користування жилим приміщенням спірного житла на підставі положення ст.ст. 71,150,156 ЖК України. Щодо вимоги позивача про зобовязання\~\~зняти з реєстрації відповідача за указаною вище адресою, то вона на не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс 11 Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім'ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою Тобто позовна вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб'єкта владних повноважень - Жовтневого РВ ДМС України в Дніпропетровській області, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як суд не може підміняти собою суб'єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень наданих законодавством та без попереднього звернення до цього органу власника житла, оскільки суд здійснює захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, а не захист права на майбутнє. Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24 жовтня 2008 року, згідно з якою суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави.

Outcome: partial