Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач та його представник просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 221 в будинку №1-Г по вул.Біблика в м.Харкові. При цьому посилаються на те, що позивач 14.09.2016 року набув право власності на зазначену квартиру, в якій зареєстрований відповідач, який в даній квартирі ніколи не проживав і в теперішній час не проживає, а проживає разом із матірю. Позивач і його представник як на підставу позову посилаються на ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та на ст.41 Конституції України. Представник відповідача проти позову заперечує посилаючись на те, що відповідач не проживає в зазначеній квартирі з поважних причин, так як хворіє епілепсією і психічними розладами, є інвалідом з дитинства, а тому потребує стороннього догляду. Також в своїх письмових запереченнях представник відповідача посилається на те, що позивач по справі створював для сина неможливі умови для проживання. У відповідності до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає дану справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та їх представників. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 14.09.2016 року набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом і є її власником. Викладене підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с.3) і інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.4). В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем та його представником не надано будь які інші докази, крім документів, що підтверджують його право власності на зазначену квартиру. Позивач і його представник як на підставу позову посилаються на ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та на ст.41 Конституції України. Стаття 6 вказаного закону регулює питання щодо обовязку реєстрації місця проживання особи та порядку реєстрації і не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Стаття 41 Конституції України містить загальні норми щодо того, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Вказані норми щодо захисту права власності знайшли своє відображення в Цивільному Кодексі України, в якому в главі 29 деталізовано норми щодо захисту права власності. Позивач і його представник в своєму позові не посилаються на конкретну норму Цивільного Кодексу України, чи Житлового кодексу України, на підставі якої вони просять визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. На необхідність зазначення правової підстави суд звертав увагу позивача ще при подачі позову в своїй ухвалі від 24.10.2016 року. Але позивач ні в той час, ні під час судового розгляду не уточнив свій позов і не послався на закон, на підставі якого він просить задовольнити позов. З огляду на посилання позивача та його представника на ст.41 Конституції України суд враховує, що позивач та його представник не надали суду будь-які докази того, що реєстрація в квартирі відповідача порушує права позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Посилання представника позивача на те, що позивач не може продати зазначену квартиру, несе додаткові витрати на утримання квартири, не підтверджені взагалі ніякими доказами. Разом з тим, ці обставини підлягають доказуванню. Посилання позивача і його представника на те, що представник відповідача визнав факт не проживання відповідача в зазначеній квартирі і цього достатньо для задоволення позову, не має правового значення, так як позивач та його представник не посилаються на норму закону, яка б передбачала можливість визнання особи такою, що втратила право на житло внаслідок її не проживання в квартирі. Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням підстав заявленого позову, на підставі наданих суду доказів, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з урахуванням того, що суд відмовляє в позові, судові витрати позивача по даній справі відносяться на його рахунок.

Outcome: dismissed