Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач у червні 2018 року звернулась до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що сторони 10 жовтня 2017 року уклали шлюб. У сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. З відповідачем сімейне життя не склалося, протягом останніх декількох місяців стосунки розладились, зникло взаємопорозуміння і взаємоповага, стали частини сварки. Посилаючись на указані обставини, позивач просить розірвати шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Ухвалою суду від 25 липня 2018 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач у судове засідання не зявилась, просила справу розглянути без її участі. Відповідач також у судове засідання не зявився, подав заяву про те, що проти розірвання шлюбу не заперечує, визнає позов і просить справу розглянути без його участі. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що між [PERSON] та [PERSON] 10 жовтня 2017 року було зареєстровано шлюб у Тростянецькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 138. Після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище «Кириченко» (а.с.9). Сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 56 СК України). У силу статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не установлено, примушування для збереження шлюбних відносин є порушенням прав чоловіка та дружини на свободу, а тому шлюб необхідно розірвати. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог. При цьому відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 704,80 грн. відповідно до квитанції від 07 червня 2018 року № 0.0.1054343186.1 (а.с. 3), 50 відсотків розміру якого, що становить 352,40 грн., у звязку з визнанням відповідачем позову слід повернути позивачу з державного бюджету, а 352,40 грн. стягнути на його користь з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved