Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 457/4187BCL1A від 25.02.2013р. в загальному розмірі 10 116,08 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.02.2013р. року між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 457/4187BCL1A на суму 10 080 грн. на строк 24 місяці з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20 % річних та комісії за обслуговування кредиту - 146 грн. Банком виконано свої зобов'язання за кредитними договорами та видано відповідачу обумовлену суму коштів на засадах платності та поворотності, однак останній в порушення умов договорів обов'язок щодо повернення коштів виконує не належним чином, внаслідок чого станом на 18.07.2016р. загальний розмір заборгованості становить 10 116,08 грн., з яких 8 531,36 грн. - основний борг, 1000,72 грн. - відсотки, 584 грн. - комісія за користування кредитними коштами. Як новий кредитор у зобов'язанні на підставі договору факторингу від 28.04.2014р., укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-капітал», дану суму боргу просить стягнути в примусовому порядку. У судове засідання повноважний представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Скерував до суду письмовий відгук на заперечення відповідача, в яких вказує, договір факторингу, який відповідач вважає недійсним може бути визнаний таким лише в судовому порядку. На даний час такий договір є дійсним, у зв'язку з чим створює для відповідача обов'язок повернути кошти новому кредитору. Розпорядження Нацфінпослуг, якими обґрунтовуються заперечення в частині недійсності договору факторингу на даний час втратило чинність. Юридична особа позивача внесена до Державного реєстру фінансових установ, отримала відповідне свідоцтво від 23.10.2007р., внаслідок чого має право на здійснення факторингових операцій. Сам же договір факторингу укладений в належній формі з дотриманням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим відповідач несе обов'язок з повернення кредитних коштів перед новим кредитором. Тому, просить позов задовольнити в повному обсязі, а окремою заявою справу просить слухати у відсутності представника позивача. Представник відповідача згідно договору про надання юридичних послуг та належної довіреності - [PERSON] проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки договір факторингу не відповідає приписам чинного законодавства та міжнародних договорів, за якими заборонено відступлення права вимоги до боржників фізичних осіб. Крім того, позивач не надав суду доказів про відправлення та отримання відповідачем відповідного повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні й необхідність погашення заборгованості перед новим кредитором. Крім того, при відкритті відповідачу карткового рахунку згідно умов договору, працівники банку вказували, що сума кредиту є незмінною, а кошти без згоди клієнта не підлягають списанню. Натомість, текст договору відповідач не взмозі самостійно прочитати. Такий договір укладено з численними порушеннями, зокрема в частині нездійснення переддоговірної роботи та не наданні достовірної та точної інформації щодо сукупної вартості наданих послуг. Банк, скориставшись юридичною необізнаністю відповідача повідомив, що картковий рахунок відкривається лише при умові укладення додаткового договору страхування з ПрАТ «Ренесанс життя», послуги за яким відповідач не одержує. Починаючи з 25.02.2013р. відповідач почав користуватись картковим рахунком, а банк почав списувати кошти на рахунок ПрАТ «Ренесанс життя». Також, відповідач не підписував договорів про відкриття поточного рахунку йому невідомий розмір коштів які належать споживачу, починаючи з 25.02.2013р. відповідач вніс на картковий рахунок грошові кошти в сумі від 80 000 до 100 000 грн. В кінцевому, вважає що банк на власний розсуд відкрив картковий рахунок. Всі ці обставини вказують на недійсність договору факторингу, і тому, в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 25.02.2013р. року між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачем укладено кредитний договір 457/4187BCL1A на суму 10 080 грн. на строк 24 місяці з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20 % річних та комісії за обслуговування кредиту - 146 грн. (а.с.7-8). Згідно договору факторингу від 28.04.2014р. (а.с.68-76), укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та витягу з додатку № 1 до договору факторингу (а.с.68), ПАТ «Платинум Банк» відступив на користь позивача своє право вимоги заборгованості, в тому числі за кредитним договором № 457/4187BCL1A від 25.02.2013р., заборгованість за яким на момент відступлення права вимоги становить 12 480,92 грн., з яких 8531,36 грн. - залишкова сума боргу, 1000,72 грн. - прострочені відсотки, 584 грн. - прострочена комісія, 2364,84 грн. - пеня. Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом - ст. 514 ЦК України. Перш за все, суд вважає за необхідне зазначити, що на правовідносини у справі яка розглядається не поширюються положення Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.1988р., на яку в мотивах заперечення покликається представник відповідача. Так, в п. «а» ч. 2 ст. 1 цієї Конвенції зазначено, що Для цілей цієї Конвенції «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. В ч. 1 ст. 2 цієї Конвенції зазначено, що вона застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав і: -такі держави і держава, де фактор здійснює господарську діяльність, є Договірними державами; або -як договір купівлі-продажу товарів, так і договір факторингу регулюються законодавством Договірної держави. Враховуючи міжнародний характер Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, про що зазначено в ст. 4 цієї Конвенції, її положення на правовідносини у справі, які виникли на внутрішньодержавному рівні, не поширюються. Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК України. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові - ч. 1 ст. 1084 ЦК України. Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлюються Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Фінансовою послугою, згідно п. 5 ч. 1 ст. ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вважається фінансовою послугою. Згідно ч. 5 ст. 5 цього Закону, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. У ч. 1 ст. 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Згідно відомостей з Державного реєстру фінансових установ, які відповідно до Положення про державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 41 від 28.08.2003р. (в редакції Розпорядження № 4368 від 28.11.2013р.) розміщені на офіційному веб-сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, юридична особа позивача включена до такого реєстру. Відповідне свідоцтво позивачу видано 23.10.2007р. Таким чином, оскільки позивач відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вправі надавати фінансові послуги, в тому числі є повноважний суб'єкт на укладення договору факторингу, мотиви заперечення представника відповідача про недійсність укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та позивачем договору факторингу є безпідставними. При цьому, висновків суду не спростовують мотиви заперечення відповідача про невідповідність умов договору факторингу вимогам Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг № 231 від 03.04.2009р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», оскільки п. 1 вказаного розпорядження, який за логікою представника відповідача та відповідно до висновків колегії суддів ВАС України, викладених в ухвалі 25.02.2014р. (54-56) виключає можливість укладення договору факторингу щодо набуття права грошової вимоги до боржників фізичних-осіб, на момент укладення договору факторингу втратив чинність згідно Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2014р. Неправомірність дій позивача щодо укладення договорів факторингу щодо набуття права грошової вимоги до боржників фізичних-осіб, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України визнано за період з 01.01.2009р. по 21.03.2011р., в той час як договір факторингу у справі яка розглядається укладено 28.04.2014р. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до умов укладеного договору, позивач видав відповідачу обумовлену суму кредитних коштів, чого представник відповідача не оспорює. У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому договором. Аналогічний обов'язок позичальника щодо повернення коштів та сплати відсотків закріплено ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не належним чином виконує зобов'язання по кредитному договору відповідно до графіку погашення кредиту, чого також представник відповідача не оспорює. Згідно витягу з додатку № 1 до договору факторингу (а.с.68), заборгованість за кредитним договором на момент відступлення права вимоги становить 12 480,92 грн., з яких 8531,36 грн. - залишкова сума боргу, 1000,72 грн. - прострочені відсотки, 584 грн. - прострочена комісія, 2364,84 грн. - пеня. Вказуючи, що починаючи з 25.02.2013р. відповідач сплатив на власний рахунок грошову суму в розмірі від 80 000 до 100 000 грн., представник відповідача не подав суду жодного доказу, як і не подав доказів на спростування розміру розрахунку в цілому, внаслідок чого, враховуючи повноважність позивача на укладення договору факторингу та відповідність такого договору вимогам чинного законодавства, позов судом визнається обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, про що ухвалюється дане рішення. Враховуючи відсутність у суду повноважень вийти за межі позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова сума в розмірі 10 116,08 грн., з яких 8 531,36 грн. - основний борг, 1000,72 грн. - відсотки, 584 грн. - комісія за користування кредитними коштами. При цьому, вказаних висновків суду про необхідність задоволення позовних вимог не спростовує позиція сторони відповідача про неповідомлення боржника щодо зміни кредитора у зобов'язанні. Як вбачається з матеріалів справи, після зміни кредитора у зобов'язанні, на адресу відповідача направлялось відповідне повідомлення (а.с.77). Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що таке повідомлення отримувалось його довірителем, однак воно не містить підпису, внаслідок чого вважає його неналежним повідомленням про зміну кредитора. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-979цс15 на основі аналізу вказаних норм сформулював правову позицію від 23.09.2015р., згідно з якою роз'яснив, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. З огляду на це, незалежно від форми повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні, зобов'язання боржника щодо повернення коштів зберігається. За відсутності доказів про виконання грошового зобов'язання первісному кредитору, позов нового кредитора не може визнаватись безпідставним. Крім цього, не спростовують висновків суду про обґрунтованість позовних вимог мотиви заперечення відповідача про включення до умов кредитного договору умови про страхування позичальника за кредитом. Так, згідно п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку. Страхова премія, яка сплачується одноразово, згідно п. 3.10 кредитного договору становить 1080 грн. Страховий тариф згідно п. 3.9 - 0,4464 %. Відповідно до п. 2.2 кредитного договору, кредит надається в сумі, яку позичальник отримав через касу банку, збільшеній на суму комісії за надання кредиту та суму страхової премії. Згідно п. 1.3, банк формує графік платежів (додаток №1) із зазначенням сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, комісії за надання кредиту, комісії за обслуговування кредиту, вартості всіх супутніх послуг та ін. Дата сплати заборгованості за кредитом встановлюється згідно з Додатком № 1. Погашення позичальником заборгованості за кредитом здійснюється щомісячно рівними платежами в сумі 660 грн. - п. п. 2.6, 2.8 кредитного договору. Таким чином, оскільки витрати за умовами договору страхування прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача, такі умови не є перешкодою для задоволення позовних вимог. Тим самим, спростовуються мотиви заперечення про ненадання банком позичальнику інформації про сукупну вартість кредиту. Враховуючи наведене, позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved