Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач у квітні 2018 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , треті особи: Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про виселення, провадження у якій було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 10.05.2018 року. Справа перебувала у провадженні судді Зосименко С.Г., яку було тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року. Відповідно до протоколуповторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 13 грудня 2018 року прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. В позовній заяві позивач посилається на те, що КП «Жилсервіс-5» є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] . Під час перевірки житлового фонду у березні 2018 року був виявлений факт незаконного вселення громадянина [PERSON] в кімнату [ADDRESS] . Єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду. При вселенні ордер здається в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - завідуючому (директору) гуртожитку підприємства, установи, організації. Натомість, відповідач не надав ордер або копію представникам КП «Жилсервіс-5» ДМР. Також цього ордеру не має серед ордерів, що зберігаються на КП «Жилсервіс-5» ДМР. Відповідач був зареєстрований у кімнаті [ADDRESS] , згідно з сумнівним розпорядженням №120-Р від 09.09.2013 р., підписаного директором КП «Жилсервіс-5» Д .В. Скоріком. Ніяких інших документів, передбачених ЖК УРСР та Порядком надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, у відповідача не має, а значить є всі підстави для виселення [PERSON] з кімнати [ADDRESS] . Зважаючи на зазначене вселення та реєстрація в кімнату [ADDRESS] відбулося без будь-яких законних підстав. Просили суд: виселити [PERSON] з незаконно зайнятої кімнати [ADDRESS] без надання іншого житла та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду 15 серпня 2018 року надійшов відзив на позов, відповідно до якого просив суд застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності та з підстав пропущення строку позовної давності в задоволенні позовних вимог КП « Жилсервіс-5» ДМР відмовити в повному обсязі. Вказав, що відповідно до ЖК УРСР та Примірного положення про гуртожитки особа, яка вселяється на надану жилу площу в гуртожитку, зобов`язана особисто пред`явити паспорт і здати ордер. При вселенні ордер здається в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - завідуючому ( директору) гуртожитком підприємства, установи, організації. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. Отже, в нього і не повинен бути на руках ордер на вселення. Щодо копії ордера, то він достатньо вільно отримав його в паспортному відділі КП «Жилсервіс-5» ДМР. Звернув увагу на те, що вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі, а ордер на заняття житлової площі [NUMBER] виданий на ім`я [PERSON] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] виданий 22 лютого 2011 року. Зазначив, що не існує «сумнівного розпорядження», а є або законне, або не законне. І якщо у теперішній адміністрації КП «Жилсервіс-5» ДМР є сумніви щодо законності тих чи інших розпоряджень попередніх керівників, вони мають право звернутися до відповідних органів для проведення відповідного розслідування чи оскарження його як незаконного в судовому порядку. В спірній кімнаті він зареєстрований з 10.09.2013 року, що свідчить по позивач був обізнаний про факт його проживання в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку більше ніж три роки. Вважає, що у позивача немає законних підстав для виселення його з кімнати [ADDRESS] . Просив у позові відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав зазначених у відзиві на позов. Представник третьої особи Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину нявки суд не повідомив. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Про причину неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, Рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської Ради №937 від 22.02.2010 року про передачу у комунальну власність територіальної громади міста житлового фонду та гуртожитків ДП «Дніпропетровський домобудівельний комітет» передано у комунальну власність територіальної громади міста будівлю гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Так, було розглянуто лист ліквідатора Державного підприємства «Дніпропетровський домобудівельний комбінат» від 29.01.10 вх. №11/246, враховуючи рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2009 року по справі Б26/2/57-00, яким ДП «Дніпропетровський домобудівельний комбінат» на балансі якого перебував житловий фонд та гуртожитки, визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру підприємства, відповідно до рішення міської ради від 06.11.2002 року №36/4 «Про надання згоди на прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста», згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 06.11.95 №891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій», від 21.09.98 №1482 « Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності». Відповідно до Акту прийняття-передачі основних засобів від 01.07.2013 року прийнято на баланс КП « Жилсервіс-5» будівлю гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Згідно з довідкою від 19.04.2018 року, виданою КП «Жилсервіс-5» ДМР, в кімнаті [ADDRESS] зареєстрований: [PERSON] - [INFO] , з 10.09.2013 року. [PERSON] в кімнату [ADDRESS] був вселений на підставі корінця ордеру №65 від 22.02.2011 року, виданого Дніпропетровським домобудівним комбінатом РБЕУ «Наш Дім». На підставі заяви [PERSON] про реєстрацію його в будинку -гуртожитку територіальної громади міста КП «Жилсервіс-5» ДМР видано розпорядження від 09 вересня 2013 року №120-р про реєстрацію [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Довідкою КП «Жилсервіс-5» ДМР №3452 від 10.07.2018 року, [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] з 10.09.2013 року. Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 19.04.2018 року на ім`я [PERSON] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] відкритий особистий рахунок № [NUMBER] з 01.09.2013 року та дійсний по теперішній час. Заборгованість на 18.09.2012 року складає 1028 грн. 51 коп. Згідно з актом комісії КП «Жилсервіс-5» ДМР від 05.03.2018 року [PERSON] проживає в кімнаті [ADDRESS] без правовстановлюючих документів ( ордеру). Відповідно до Договору відповідального зберігання (з правом користування) від 06.09.2013 року, укладеного між КП «Жилсервіс-5» (депонент) та [PERSON] (виконавець), депонент передає, а виконавець приймає на відповідальне зберігання кімнати [ADDRESS] . Згідно з п.1.4 строк зберігання 6 місяців. Договір діє до 06.03.2014 року (п.6.1). В порядку ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України. Згідно з положеннями норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вказано, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до вимог статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Відповідно до пункту 10 постанови Ради Міністрів Української PCP від 03.06.1986 року №208 «Про затвердження примірного положення про гуртожитки» (чинного на момент вчинення спірних правовідносин) «На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу». Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЖК Української РСР, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер на жиле приміщення, виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Статтею 59 ЖК Української РСР визначено підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним. Так, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку, у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути пред`явлено протягом трьох років з дня його видачі. Відповідно до положень ст. 117 ЖК України у разі визнання ордера на жиле приміщення: недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першої цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. В судовому засіданні встановлено, що з початку ліквідаційної процедури 17.12.2009 року Державне підприємство «Дніпропетровський домобудівельний комбінат» втратило будь-які права розпоряджатися спірним гуртожитком по [ADDRESS] та видавати ордери на кімнати. Суд критично відноситься до твердження позивача, що при передачі гуртожитку Дніпропетровський домобудівний комбінат РСЄУ «Наш дім» корінців ордеру на кімнату 137 не передавались, тобто кімната була не заселеною, оскільки відповідачем була суду надана копія корінця ордеру [NUMBER] від 22.02.2011 року Дніпропетровським домобудівним комбінатом РБЕУ «Наш Дім» на зайняття кімнати [ADDRESS] [PERSON] , який був завірений КП «Жилсервіс-5» ДМР. Вини відповідача у тому, що документи, на підставі яких він заселявся до спірного приміщення відсутні немає. Щодо посилання позивача про те, що про порушене право стало відомо лише в березні 2018 року під час перевірки житлового фонду, то як вбачається із матеріалів справи, 06 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір відповідального зберігання (з правом користування), з 01.09.2013 року [PERSON] був відкритий особистий рахунок [NUMBER] на кімнату [ADDRESS] та з 10.09.2013 року [PERSON] зареєстрований в спірній кімнаті. Отже, всі ці факти вказують на те, що КП «Жилсервіс-5» ДМР було обізнано про факт проживання [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] з вересня 2013 року. Заперечуючи обставини позову, відповідач просив застосувати до основного позову строк позовної давності та відмовити в його задоволенні у зв`язку з закінченням строку позовної давності. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Отже, суд доходить висновку, що строк позовної давності необхідно вираховувати з дати реєстрації в спірній кімнаті [ADDRESS] з 10.09.2013 року, а отже, строк давності зі зверненням до суду сплив 01.07.2016 року, а позивач звернувся з позовом до суду лише 27.04.2018 року. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин та з урахуванням положень ст. 257 ЦК України, суд доходить висновку про відмову у позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed