Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» матеріальної шкоди в розмірі 17 978,08 гривень; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 червня 2015 року близько 03.00 годин на вул. Бажова, 12, що у м. Києві трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], який під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно для інших учасників дорожнього руху, та транспортного засобу марки «Фольцваген», д.н.з. [NUMBER], чим заподіяв пошкоджень транспортним засобам та завдав матеріальних збитків. Одразу після вчинення ДТП [PERSON] залишив місце аварії, не дочекавшись працівників поліції. Згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року у справі № 755/13614/15-п [PERSON] було визнано винним за ст. 124 КУпАП та ст. 122-4 КУпАП. В результаті вчинення даного правопорушення відповідачем було завдано матеріальної шкоди [PERSON], як власнику автомобіля [NUMBER]. 01 липня 2015 року [PERSON] подано ПАТ «Страхова компанія «Країна» письмове повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи, у зв'язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час ДТП була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Країна» згідно полісу № АС/9313485 [PERSON] 10 липня 2015 року звернувся до ПАТ «Страхова компанія «Країна» із заявою на виплату страхового відшкодування. Згідно проведеного огляду автомобіля [NUMBER] та заяви [PERSON] було погоджено розмір страхового відшкодування в розмірі 21 278,08 гривень. Згідно полісу № АС/79313485 страхову суму за шкоду заподіяну майну визначено в розмірі 50 000,00 гривень, франшиза - 500,00 гривень. Розглянувши надані документи ПАТ «Страховою компанією «Країна» було прийнято рішення про визнання даної події страховим випадком та виплати страхового відшкодування згідно страхового акта № 23-95/36293/3.2.29 у розмірі 20 778,08 гривень (21 278,08 гривень - 500,00 гривень = 20 778,08 гривень). Доказами сплати страхового відшкодування на підставі заяви [PERSON] є платіжне доручення № 8881 від 11 серпня 2015 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року у справі № 755/17136/15-ц з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди було стягнуто суму у розмірі 3 607,77 гривень та 1 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, а всього 4 607,77 гривень. Ухвалою Апеляційного суду м. Кива від 11 жовтня 2016 року вищезгадане рішення Дніпровського районного суду м. Києва було залишено без змін. Оскільки, відповідач спричинивши ДТП самовільно залишив місце дорожньо-траспортної пригоди позивач має право регресної вимоги до водія застрахованого транспортного засобу - [PERSON] 20 серпня 2015 року на адресу відповідача було надіслано вимог про оплату матеріальної шкоди. [PERSON] 10 листопада 2015 року оплатив 1000,00 гривень, 09 грудня 2015 року - 800,00 гривень, 13 липня 2016 року - 1 000,00 гривень, а загалом 2 800,00 гривень, отже до стягнення підлягає різниця між виплаченим страховим відшкодуванням 20 778,08 гривень та частково оплаченою заборгованістю - 2 800,00 гривень, а саме 17 978,08 гривень. 27 липня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем не було отримано, а конверт разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Позивачем копію ухвали суду про відкриття провадження було отримано 22 серпня 2018 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідач не скористався правом подання до суду відзиву на позовну заяву, позивачем додаткових пояснень до суду подано не було. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 21 червня 2015 року о 03 годині 00 хвилин по вул. Бажова, буд. 12 в м. Києві, керуючи автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] на автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно довідки № 66523596 про дорожньо-транспортна пригоду, виданої ВДАІ Дніпровського РУ ГУ МВСУ в м. Києві, автомобіль [NUMBER] отримав наступні механічні пошкодження: передня права частина. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУаАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень, а також визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень. Станом на день розгляду справи постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року є такою, що набрала законної сили. За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини шостої цієї ж статті, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи вбачається, що власником автомобіля [NUMBER] являється [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. При цьому, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ВАЗ-21154», д.н.з. [NUMBER] була застрахована у Публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Країна» на підставі Полісу № АС/9313485 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зі строком дії полісу до 12 січня 2015 включно. Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи,відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п.п. 33.1.4. п. 33.1. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. В той же час, відповідач не звернувся до страховика із відповідним повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. 01 липня 2015 року до позивача звернувся [PERSON] із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи. 10 липня 2015 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою щодо погодження розміру страхового відшкодування та заявою на виплату страхового відшкодування. Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. В подальшому, позивачем на підставі страхового акту № 23-95/36293/3.2.29 від 11 серпня 2015 року, було здійснено страхове відшкодування потерпілій стороні у розмірі 20 778,08 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 8881 від 11 серпня 2015 року. При цьому, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, вказаний позов було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 3607,77 гривень та 1000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, а всього 4607,77 гривень. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м Києва від 11 жовтня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року було залишено без змін. Згідно вимог ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За нормою ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. 20 серпня 2015 року позивач звернувся із листом-вимогою про компенсацію виплаченої суми страхового відшкодування. Відповідно до довідки, виданої Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна», за період з 01 січня 2015 року по 15 червня 2018 року від [PERSON] було отримано 2 800,00 гривень, а саме: 10 листопада 2015 року - 1000,00 гривень, 09 грудня 2015 року - 800,00 гривень, 13 липня 2016 року - 1000,00 гривень. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивача не було повідомлено про настання страхового випадку у визначені законодавством строки, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, винної у ДТП, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про правомірність стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у порядку регресу у розмірі 17 978,08 гривень, що становить різницю між сплаченим позивачем страховим відшкодуванням потерпілій стороні та виплатою, здійсненою відповідачем в рахунок погашення страхової виплати. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, з позиції належності та допустимості кожного з них, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 762 гривень 00 копійок. Враховуючи наведене та

Outcome: approved