Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-30 00:00:00

Позивач ставить питання про стягнення з Державної казначейської служби в рахунок коштів державного бюджету України на його користь 1474000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства, прокуратури і суду та 26485 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що відносно позивача було порушено кримінальну справу. 29.01.2008 року позивачу було пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 296 КК України. Вироком Зарічного районного суду м. Суми [PERSON] визнано винним у пред`явленому обвинуваченні. Суди апеляційної та касаційної інстанції скарги позивача залишили без задоволення. Після чого позивач звернувся зі скаргою до ЄСПЛ. Постановою Верховного Суду від 29 червня 2021 року скасовано вирок Зарічного районного суду м. Суми, ухвали апеляційної та касаційної інстанції, а кримінальну справу відносно [PERSON] закрито на підставі п. 9 ч.1 ст. 6 КПК України. Зазначає, що незаконно перебував під вартою, де з нього знущалися, принижували його гідність, примусово годували під час оголошеного ним голодування. У зв`язку з цим, він зазнав значних психоемоційних моральних страждань. Крім цього, йому було завдано матеріальну шкоду, яку він обгрунтовує тим, що за час його перебування під вартою його квартира була дуже пошкоджена, її неодноразово було залито, у зв`язку з чим утворилася пліснява, проживати в ній неможливо. Вказує на те, що оскільки діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду позивача було незаконно засуджено за вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 296 КК України і факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 296 КК України був встановлений рішенням від 10 грудня 2020 року Європейського Суду з прав людини у справі «Чернов проти України» та постановою від 29 червня 2021 року Великої Палати Верховного Суду, якою були скасовані відповідні судові рішення щодо позивача, а кримінальна справа щодо [PERSON] на підставі п. 9 ч. 1 ст. 6 КПК України закрита, він має право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування прокуратури і суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечили. Від Сумської обласної прокуратури надійшов письмовий відзив, в якому просить в задоволенні позову відмовити, Зазначає, що повної реабілітації [PERSON] не відбулося, а тому він не є особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди. Крім цього, рішення ЄСПЛ вже було стягнуто на користь [PERSON] кошти в рахунок відшкодуванні моральної шкоди, а тому стягнення коштів за вказаним позовом буде свідчити про подвійне стягнення на користь позивача з один і тих же підстав. Вказує на те, що позивачем не наведено причинно-наслідкового зв`язку між матеріальною шкодою, завданою йому залиттям квартири та протиправними діями чи бездіяльністю відповідача. Від Державної казначейської служби України надійшов письмовий відзив, в якому просить в задоволенні позову відмовити, з огляду на те, що даний відповідач не несе відповідальності за дії органів державної влади. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 11 серпня 2021 року призначено підготовче судове засідання на 4 жовтня 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 4 жовтня 2021 року оголошено перерву в засіданні для надання позивачу часу для направлення іншим учасникам документів. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 8 жовтня 2021 року призначено справу до судового розгляду на 12 листопада 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 12 листопада 2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 15 листопада 2021 року у зв`язку з закінченням процесуального часу. 15 листопада 2021 року відкладено розгляд справи до 17 грудня 2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. 17 грудня 2021 року відкладено розгляду справи до 22 грудня 2021 року у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні. 22 грудня 2021 року позивач заявив відвід головуючому судді. Протокольною ухвалою головуючого від 22 грудня 2021 року відмовлено у прийнятті та повернуто позивачу доповнення до позовної заяви, оскільки вони подані після початку розгляду справи по суті. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 грудня 2021 року в задоволенні заяви про відвід головуючому судді відмовлено. Протокольною ухвалою головуючого від 22 грудня 2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 28 грудня 2021 року за клопотання позивача. Суд, вислухавши пояснення з`явившихся учасників, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Постановою Зарічного районного суду м. Сум від 21 червня 2007 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) та застосовано адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк три доби, початок якого визначено відраховувати з часу затримання з 00:30 21 червня 2007 року. Постанова набрала законної сили і не підлягала оскарженню. Вказаною постановою суду [PERSON] визнаний винним у вчиненні дрібного хуліганства за таких обставин. 20 червня 2007 року близько 22:00 [PERSON] , знаходячись біля будинку [ADDRESS] у стані алкогольного сп`яніння, висловлювався нецензурною лайкою, на зауваження працівників міліції реагував агресивно, брутально лаявся в їх бік, намагався вчинити бійку, чим порушив громадський спокій та образив людську гідність і мораль. 28 січня 2008 року прокурор, використовуючи положення ст. 9 КпАП, подав на постанову протест на тій підставі, що за вищевказаним у постанові суду фактом прокурором Зарічного району м. Сум 16 липня 2007 року порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 296 Кримінального Кодексу (далі КК), за якими [PERSON] пред`явлено обвинувачення. 06 лютого 2008 року Зарічний районний суд м. Сум задовольнив протест прокурора, скасував постанову від 21 червня 2007 року та закрив провадження \~\~у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст. 173 КпАП у зв`язку з порушенням щодо нього кримінальної справи. [PERSON] оскаржив останню постанову районного суду в Апеляційному суді Сумської області, який залишив її без змін постановою від 25 лютого 2008 року. 16 липня 2007 року щодо [PERSON] порушено кримінальну справу за ст. 296 КК за фактом вчинення ним хуліганства, а саме, що він 20\~\~червня 2007 року близько 22:00 на [ADDRESS] з хуліганських спонукань заподіяв [PERSON] та [PERSON] тілесних ушкоджень. 04 серпня 2007 року заявника оголошено у розшук, а 23 грудня того ж року затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК, обставинами якого було заподіяння ним вищевказаним особам тілесних ушкоджень 20 червня 2007 року близько 22:00 на [ADDRESS] . 29 січня 2008 року [PERSON] пред`явлено обвинувачення у вчиненні хуліганства за ч. 3 ст. 296 КК. Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 14 липня 2008 року заявника було визнано винним у вчиненні хуліганства, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2008 року цей вирок було скасовано, а справу направлено на новий розгляд за м`якістю покарання та невідповідністю між фактами справи і висновками суду (стосовно часу вчинення хуліганства і його опису за диспозицією кримінального закону). Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 29 грудня 2008 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні хуліганства, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки один місяць. Апеляційний суд Сумської області ухвалою від 10 березня 2009 року залишив без задоволення апеляції [PERSON] , його захисників і прокурорів. Вирок місцевого суду змінив та ухвалив вважати [PERSON] засудженим за ч. 3 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки, оскільки суд першої інстанції не мав права погіршувати становище [PERSON] , призначаючи більш суворе покарання ніж було призначено попереднім вироком. Верховний Суд України ухвалою від 24 вересня 2009 року відмовив у задоволенні касаційного подання прокурора та касаційних скарг засудженого [PERSON] і його захисника (заявник скаржився, що його двічі притягнули до відповідальності за одне і те саме правопорушення). Ухвалюючи своє рішення, Верховний Суд України, зокрема, вказав, що [PERSON] не притягався до відповідальності двічі за одне й те саме правопорушення, оскільки Зарічний районний суд міста Сум за протестом прокурора скасував постанову від 21 червня 2007 року щодо заявника у справі про адміністративне правопорушення і закрив справу. Позивач вказує на те, що за період перебування під вартою хворів. Згідно відповіді Сумської міської клінічної лікарні №5 від 11 січня 2008 року, [PERSON] знаходився на диспансерному обліку у лікарів: терапевта, невролога, пульмонолога, гастроентеролога, отоляринголога, лікаря-кардіолога. (а.с.40-41). За зверненнями адвоката Чернова О.Г., прокуратурою Сумської області, згідно відповіді №16/4263-08, встановлено, що 15 лютого 2008 року [PERSON] був оглянутий невропатологом і пройшов курс лікування. За письмовою вказівкою прокуратури 1 квітня 2008 року [PERSON] повторно обстежив лікар-невропатолог, який встановив діагноз «Наслідки перенесеного менінгоенцефаліту» з лікворною дистензією, астеноневротичний синдром, остеохондроз шийного відділу хребта нестабільний, стадія ремісія» [PERSON] призначено медикаментозне лікування в умовах слідчого ізолятора. За висновками лікаря показань для стаціонарного лікування не виявлено. 22 квітня 2008 року [PERSON] оглядався лікарем-стоматологом, проведено видалення хворого зуба. 9 червня 2008 року за вказівкою прокурора проведено поглиблене обстеження [PERSON] . Лікарі встановили такі діагнози: невропатолог: «наслідки перенесеного менінгоенцефаліту з лікворно-венозною дистензією, астено-невротичним синдромом. Остеохондроз шийного відділу хребта, нестабільна форма. На момент огляду необхідності в стаціонарному лікуванні не виявлено.; отоларинголог: Лор органи без патології»; окуліст: «ангіопатія сітківки обох очей. Стаціонарного лікування не потребує.»; лікар-психіатр: розлад особи та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку. Астено-невротичний синдром». Рекомендовано транквілізатори. За висновками лікарів термінової госпіталізації не потребує (а.с.44-45). Згідно повідомлення Сумського СІЗО №5837 від 23.12.2008 року, [PERSON] знаходився на диспансерному обліку в медичній частині (а.с.46). Як вбачається з спецповідомлення Сумського СІЗО від 25.12.2008 року, [PERSON] відмовився від вживання їжі у зв`язку з тим, що не згоден з веденням судового слідства, раніше відмовлявся від вживання їжі (а.с.47). З відповіді Сумської міської клінічної лікарні №5 від 11.07.2008 року вбачається, що згідно записів у медичній картці, [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку у лікарів: терапевта, невролога, пульмонолога, гастроентеролога, отоларинголога, лікаря-кардіолога (а.с.97-98). 22 травня 2008 року, 7 червня 2008 року захисник Чернова О.Г. подавав до прокуратури письмові заяви щодо надання [PERSON] медичної допомоги лікарем невропатологом (а.с.99-100). Моральну шкоду позивач обгрунтовує тим, що внаслідок дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду позивача було незаконно засуджено за вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 296 КК України і факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 296 КК України був встановлений рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Чернов проти України» та постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №1-464/2008, якою були скасовані судові рішення щодо позивача, а кримінальна справа щодо [PERSON] закрита. Вважає, що саме з цих підстав він має право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства прокуратури та суду. Рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд, міжнародна судова установа) від 10 грудня 2020 року у справі «Чернов проти України» (заява № 16432/10) констатовано порушення щодо [PERSON] положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), а саме - ст. 4 Протоколу № 7, у зв`язку з тим, що заявника двічі було притягнуто до суду та покарано за одне і те саме правопорушення. Згідно тексту рішення заявник вимагав 10\~000 євро в якості відшкодування моральної шкоди. Уряд вважав зазначену суму надмірною та стверджував, що заявник не довів існування причинно-наслідкового зв`язку між стверджуваними порушеннями та сумою відшкодування моральної шкоди, яка вимагалася. Суд вважав, що заявник мав відчувати несправедливість та розчарування у зв`язку з відновленням провадження. Враховуючи характер встановленого порушення та здійснюючи оцінку на засадах справедливості, суд присудив заявнику 4 500 євро в рахунок відшкодування моральної шкоди та 385 євро як компенсацію судових та інших витрат (а.с.19-29). Постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року скасовано вирок Зарічного районного суду м. Сум від 29 грудня 2008 року, ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 березня 2009 року, ухвалу Верховного Суду України від 24 вересня 2009 року щодо [PERSON] . Кримінальну справу щодо [PERSON] за ч.\~\~3 ст.\~\~296\~\~Кримінального кодексу України закрито на підставі п. 9 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960\~\~року закрито (а.с.30-39). Звертаючись до суду з даним позовом позивач свої вимоги про стягнення моральної шкоди обгрунтував незаконним засудженням за вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 296 КК України і факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 296 КК України був встановлений рішенням від 10 грудня 2020 року Європейського Суду з прав людини у справі «Чернов проти України» та постановою від 29 червня 2021 року Великої Палати Верховного Суду. У вищевказаному рішенні ЄСПЛ констатував порушення,оскільки заявника двічі було притягнуто до суду та покарано за одне і те саме правопорушення. Таким чином, судом встановлено, що позивач за період невиправданого тримання під вартою уже отримав від держави Україна грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди відповідно до рішення Європейського суду з прав людини, а тому суд вважає, що стягнення національним судом на користь позивача грошової компенсації за одне і теж саме порушення його прав, з одних і тих же підстав призведе до подвійного стягнення коштів з державного бюджету. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №754/12269/17 та від 23 жовтня 2019 року у справі №754/13692/15-ц. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди на користь позивача з наведених у позовній заяві підстав. Крім цього, позивач ставить питання про стягнення на його користь матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири в період його відсутності. Відповідно до статті 1173\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174\~ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду, завдану неодноразовим залиттям квартири [ADDRESS] , в період часу коли він перебував під вартою. В цей період було переобладнане горище і коридор біля квартири. Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів того, що такі витрати є майновою шкодою, спричиненою внаслідок протиправних дій чи бездіяльності відповідача, а відтак позов в цій частині задоволенню також не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні.

Outcome: dismissed