Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач ТОВ «Чернівцібудінвест» звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, до відповідача [PERSON] посилаючись на те, що відповідач [PERSON] з 14.07.2016 року працював виконробом у товаристві, а з 09.10.2017 року виконував додаткову роботу завідувача складу на умовах суміщення посад. Зазначає, що між товариством та [PERSON] укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Позивач стверджує, що 31.10.2017 року відповідача відсторонено від виконання посадових обов`язків та з 01.11.2017 року на посаду виконроба призначено [PERSON] . Відповідно до п.7 розділу І Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №879 від 02.09.2014 року, проведення інвентаризації є обов`язковим у разі зміни матеріально відповідальних осіб. Вказує, що відповідно до наказу №17/17 від 14.11.2017 року про призначення проведення інвентаризації, було проведено інвентаризацію фактичної наявності запасів матеріальних цінностей, за які ніс відповідальність відповідач. Інвентаризація проводилась комісією в присутності відповідача, про що він розписався в інвентаризаційному описі. Стверджує, що згідно з інвентаризаційним описом від 14.11.2017 року та звіряльної відомості результатів інвентаризації запасів від 14.11.2017 року виявлено нестачу матеріальних цінностей на суму 12661,35 грн. Зазначає, що в процесі роботи виконробом [PERSON] було виявлено, що роботи по будівництву, які відповідно до нарядів виданих відповідачем [PERSON] були завершені та погоджені, не були виконані в повному обсязі. Позивач вказує, що відповідно до акту приймання виконаних будівельних робіт та підсумкової відомості, роботи по будівництву житлового будинку по вулиці Немирівська м. Чернівці не виконані в повному обсязі на суму 49777,00 грн. та виявлено списані матеріали, які не були використані для будівництва, на суму 128733,00 грн. Стверджує, що відповідачем [PERSON] 22.02.2018 року надано пояснення щодо виявленого порушення, в якому відповідач визнав свою вину, зобов`язався відшкодувати кошти та виконати роботи в повному обсязі. 14.03.2018 року від відповідача на адресу товариства надійшла заява про звільнення, на роботі відповідач не з`являвся, матеріальну шкоду не відшкодував і 28.03.2018 року його було звільнено з посади. Зазначає, що оскільки з відповідачем як завідувачем складом укладено договір про повну матеріальну відповідальність, тому [PERSON] має відшкодувати нестачу матеріальних цінностей на суму 12661,35 грн. Крім того, з відповідачем як виконробом також укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а тому він зобов`язаний відшкодувати нестачу будівельних матеріалів на суму 128733,00 грн. та невиконання робіт по будівництву на суму 49777,00 грн. Позивач вказує, що хоча в переліку посад, затверджених постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок №447/24 від 28.12.1977 року, відсутня посада виконроб, однак відповідач виконував роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням ввірених йому матеріальних цінностей, та з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. На основі наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь товариства матеріальну шкоду в сумі 191171,35 грн., завдану ним під час виконання трудових обов`язків, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді від 05 березня 2019 року провадження у справі за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Чернівцібудінвест» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків - відкрито. Представник позивача ТОВ «Чернівцібудінвест» Стороженко Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та у відповіді на відзив. Доповнив, що сума 12661,35 грн. - це інвентаризаційна нестача, сума 49777,00 грн. - це вартість підрядних робіт, сума 128733,00 грн. - це будівельні матеріали. Вказані суми вираховували штатні працівники кошторисники, аудит не проводився. Акти підрядних робіт були підписані керівництвом. Відповідач підписував накладні. Але самі накладні в матеріалах справи відсутні. Акт інвентаризації складений на підставі доповідних відповідача, однак ці «доповідні» в матеріалах справи відсутні. Роботи не були виконані, при цьому матеріали мали бути субпідрядників. Підприємство врешті-решт відшкодувало всім нестачу, однак доказів цього немає. Зазначив, що сума 12661,35 грн. підлягає стягненню з відповідача як завідувача складу, а сума 128733,00 грн. та сума 49777,00 грн. підлягає стягненню з відповідача як виконроба. Просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та в запереченнях проти відповіді на відзив. Доповнив, що відповідач з 2016 року прийнятий на роботу як виконроб. 10.10.2017 року на відповідача було додатково покладено обов`язки як завідувача складу. 14.11.2017 року була призначена інвентаризація на складі та виявлено нестачу на суму 12661,35 грн., яку відповідач погасив, однак докази не зберіг. Відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Вказав, що оскільки нестачу в сумі 12661,35 грн. виявлено 14.11.2017 року, а позивач звернувся до суду 10.01.2019 року, то ним пропущено річний строк звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Зазначив, що позивачем не конкретизовано, які саме роботи мали бути виконані на суму 49777,00 грн. Сума 128733,00 грн. - витікає з акту, однак вказаний акт складено без участі відповідача, при цьому відсутні накладні та наряди. Відповідач не брав на себе таку відповідальність. Зі слів відповідача, ніяких робіт він по суті не приймав. Службова записка не є належним доказом, оскільки сума в ній не співпадає з ціною пред`явленого позову, а також текст цієї записки взагалі мав інший зміст. Крім того, суми 49777,00 грн. та 128733,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача як з виконроба, однак відповідно до ст.135-1 КЗпП України та Переліку, посада виконроба відсутня, а тому позивач не мав право укладати з відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог за пропуском строку звернення до суду та за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом ТОВ «Чернівцібудінвест» №74-к від 13.07.2016 року (а.с.6), відповідач [PERSON] прийнятий на роботу з 14.07.2016 року на посаду виконроба. Відповідно до наказу ТОВ «Чернівцібудінвест» №35-К від 09.10.2017 року «Про запровадження суміщення посад», виконробу [PERSON] , без увільнення його від основної роботи, обумовленої трудовим договором, доручено виконання додаткової роботи на умовах суміщення за посадою завідувача складом з щомісячною доплатою у розмірі 0,25% посадового окладу вакантної посади завідувач складом, з 10.10.2017 року. Підстава: заява [PERSON] від 09.10.2017 року (а.с.7-8). 09.10.2017 року між ТОВ «Чернівцібудінвест» та відповідачем [PERSON] , який займає посаду завідувача складом, укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.9), тобто вказаний договір було укладено за день до прийняття на посаду відповідача як завідувача складом. Згідно з наказом ТОВ «Чернівцібудінвест» №43/К від 31.10.2017 року, майстра [PERSON] переведено з посади майстра на посаду виконроба з 01.11.2017 року. Підстава: заява [PERSON] (а.с.11-12). Відповідно до п.7 розділу І Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №879 від 02.09.2014 року, проведення інвентаризації є обов`язковим у разі зміни матеріально відповідальних осіб. Наказом №17/17 від 14.11.2017 року «Про проведення інвентаризації на об`єкті по вул.Немирівській» (а.с.13), 14.11.2017 року комісією проведено повну інвентаризацію фактичної наявності запасів. Як вбачається з інвентаризаційного опису запасів від 14.11.2017 року (а.с.14-25) та звіряльної відомості результатів інвентаризації запасів від 14.11.2017 року (а.с.26) виявлено нестачу матеріальних цінностей на суму 12661,35 грн. Відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. При цьому, за змістом абз.2 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14, днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Як встановлено судом, факт нестачі матеріальних цінностей в сумі 12661,35 грн., які обліковувалися за відповідачем [PERSON] під час виконання обов`язків завідувача складом, було виявлено 14.11.2017 року, а з позовом про відшкодування цієї нестачі позивач звернувся лише 10.01.2019 року, що підтверджується поштовим штампом на конверті (а.с.34), тобто після спливу передбаченого ст.233 КЗпП України річного строку, який минув ще 14.11.2018 року. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Крім того, представником відповідача заявлено клопотання про пропущення позивачем строку звернення до суду. Таким чином, суд вважає, що ТОВ «Чернівцібудінвест» пропущено строк для звернення до суду, який встановлений ч.3 ст.233 КЗпП України, а тому в задоволенні позову в частині стягнення суми в розмірі 12661,35 грн. з відповідача [PERSON] , який працював завідувачем складом, необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Відповідно до акту приймання будівельних робіт за лютий 2018 року (а.с.27-30) та підсумкової відомості ресурсів (а.с.31-32) виявлено нестачу будівельних робіт на суму 128733,00 грн. та невиконаних робіт по будівництву на суму 49777,00 грн. Суд вважає, що посилання представника позивача на ст.134 КЗпП України, як на підставу для покладення на відповідача [PERSON] , який займав посаду виконроба, повної матеріальної відповідальності у зв`язку з укладенням письмового договору про повну матеріальну відповідальність, є безпідставним, в зв`язку з наступним. Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність можуть бути укладені підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28.12.1977 року №447/24, посада виконроб, яку обіймав відповідач [PERSON] , не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункті статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Як встановлено судом, у позивача ТОВ «Чернівцібудінвест» не було правових підстав для укладення 14.07.2016 року з відповідачем [PERSON] , який займає посаду виконроба, договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.9), оскільки посада виконроб не належить до Переліку посад, з якими, згідно зі статтею 135-1 КЗпП України, може бути укладений такий договір. Аналогічна позиція щодо застосування норм матеріального права відносно заборони покладення повної матеріальної відповідальності на працівника, з яким укладено письмовий договір про це, однак його посада не передбачена Переліком, що затверджений постановою ВЦРПС від 28.12.1977 року №447/2, міститься також у постанові Верховного Суду від 29.01.2018 року по справі №743/1641/15-ц. Таким чином, суд вважає, що посада відповідача [PERSON] , під час виконання трудових обов`язків виконроба, не віднесена до категорії працівників, з якими, згідно зі статтею 135-1 КЗпП України, може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, в зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з [PERSON] , який займав посаду виконроба, майнової шкоди на суму 178510,00 грн., яка складається з вартості невиконаних робіт на суму 49777,00 грн. та з нестачі будівельних матеріалів на суму 128733,00 грн., а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем ТОВ «Чернівцібудінвест» не надано суду жодних доказів, якими б підтверджувалися заявлені позовні вимоги. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, а тому не підлягають задоволенню. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача і понесені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed