Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Позивач у листопаді 2013 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01.12.2012 р. до 13.06.2013 р. в розмірі 11720 грн. та відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн. Після зменшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 01.12.2012 р. до 09.04.2013 р. в розмірі 8340,81 грн., 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 800 грн. витрат на правову допомогу. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 09.04.2012 р. він був незаконно звільнений відповідачем з роботи з посади сторожа на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Тисменицького районного суду від 29.11.2012 р., яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.01.2013 р., він поновлений на роботі на посаді сторожа Івано-Франківської бази ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» з 09.04.2012 року. На виконання рішення Тисменицький районний суд направив ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва два виконавчі листи, а саме: про негайне його поновлення на роботі, про стягнення заробітної плати, моральної шкоди та судових витрат у сумі 16200 грн. Постановою державного виконавця від 25.12.2012 р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа суду про зобов'язання відповідача поновити позивача на роботі. Відповідач ухилявся від виконання рішення суду, листом від 05.04.2013 р. відповідач повідомив його про необхідність з'явитись на Івано-Франківську базу для поновлення на роботі. 10.04.2013 р. відповідач ознайомив його з наказом про його поновлення роботі від 30.11.2012 р., хоча він був поновлений на роботі лише з 10.04.2013 р. Виконавче провадження закінчено 29.07.2013 р. Оскільки його вимушений прогул з вини відповідача, який ухилявся від виконання рішення суду про поновлення на роботі, продовжувався до 09.04.2013 р., просив стягнути з відповідача за цей період, починаючи з 01.12.2012 р., невиплачену заробітну плату, виходячи із середнього заробітку 1820 грн. Своїми неправомірними діями відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, яку оцінює у 5000 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні позов у зменшеному розмірі підтримали і просили його задовольнити. Позивач пояснив, що, коли він 30.11.2012 р. з'явився на Івано-Франківську базу, щоб поновитись на роботі, з ним ніхто не хотів навіть говорити, його не пустили на територію бази, зіславшись на те, що немає розпорядження адміністрації з Києва про поновлення його на роботі; до квітня 2013 р. відповідач не хотів його поновлювати на роботі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що на виконання рішення Тисменицького районного суду від 29.11.2012 р. відповідач видав наказ від 30.11.2012 р. № 48-к про поновлення позивача на роботі. Позивач протягом тривалого часу не звертався на Івано-Франківську базу відповідача з питання поновлення на роботі відповідно до рішення суду. Тому на початку квітня 2013 р. відповідач направив позивачу листа з проханням з'явитися на базу для поновлення на роботі. Позивач з'явився на роботі 10.04.2013 р. і в цей же день був ознайомлений з наказом про поновлення на роботі. Вважає безпідставними заявлені позивачем вимоги, оскільки відсутня вина відповідача в тому, що позивач був поновлений 10.04.2013 р., а не 30.11.2012 р. Просив у позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29.11.2012 р.(а.с.53-55), яке набрало законної сили згідно ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.01.2013 р. (а.с.11-13), позивача [PERSON] поновлено на роботі на посаді сторожа Івано-Франківської бази відповідача - ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» з 09.04.2012 р. На виконання вказаного рішення Тисменицький районний суд направив ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва два виконавчі листи, а саме: про негайне поновлення позивача на роботі та про стягнення заробітної плати, моральної шкоди і судових витрат у сумі 16200 грн. Постановою державного виконавця від 25.12.2012 р. відкрито виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів суду про зобов'язання відповідача поновити позивача на роботі та про стягнення боргу (а.с.6-9); виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа суду про зобов'язання відповідача поновити позивача на роботі закінчено постановою від 29.07.2013 р. (а.с.32). Судом встановлено, що позивач поновлений на роботі у відповідача 10.04.2013 р., тобто через рік після незаконного звільнення. Вказаної обставини сторона відповідача не заперечувала. При цьому суд вважає необґрунтованим її твердження про відсутність вини відповідача в тому, що позивач був поновлений 10.04.2013 р., а не 30.11.2012 р., з огляду на наступне. Відповідач не погодився з рішенням суду від 29.11.2012 р., тому оскаржив його в апеляційному порядку, відтак суд критично оцінює наказ відповідача від 30.11.2012 р. про поновлення позивача на роботі (а.с.17), який фактично реалізований лише 10.04.2013 р.; протягом цього часу позивач звертався у компетентні органи щодо невиконання рішення суду, що підтверджується відповіддю прокуратури Шевченківського району м. Києва від 12.03.2013 р. (а.с.56). Тому суд вважає встановленою обставину, що позивач поновлений на роботі у відповідача 10.04.2013 р., тобто через рік після незаконного звільнення, у зв'язку з тим, що відповідач ухилявся від виконання рішення суду. З урахуванням викладеного, відповідно до вимог ст.236 КЗпП України, п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача втраченого заробітку - невиплаченої заробітної плати у межах передбаченого ч.2 ст.235 КЗпП України річного строку. Оскільки вказаним вище судовим рішенням з відповідача стягнуто на користь позивача втрачений заробіток за 8 місяців вимушеного прогулу, підлягає до стягнення втрачений заробіток ще за 4 місяці у сумі 7200 грн. (1800х4), виходячи із встановленого цим судовим рішенням розміру середньомісячного заробітку позивача у 1800 грн. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлено, що неправомірними діями відповідача, які виразились в ухиленні від виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, останньому спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог розумності і справедливості та враховує характер неправомірних дій відповідача, глибину душевних страждань позивача. Суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути у користь позивача 500 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. З відповідача слід стягнути на користь позивача 800 грн. витрат на правову допомогу, розмір яких підтверджується квитанцією (а.с.40), та в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 487,20 грн. (243,60 грн. за вимогу про стягнення зарплати + 243,60 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 233, 235, 236, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial