Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач у вересні 2013 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 19.12.2006 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № K2S4AU01770092, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 12972,95 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,00% на рік з кінцевим терміном повернення 18.12.2013 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] договорів поруки. Відповідач [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 01.07.2013 року у розмірі 23809,75 доларів США, яка складається з: 5918,90 доларів США заборгованість за кредитом, 7762,08 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 1379 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 8749,77 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просив стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № K2S4AU01770092 від 19.12.2006 року у розмірі 22558,19 доларів США, що складає за курсом НБУ 180311,33 грн., сплачений судовий збір, стягнути з [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 3200 грн. та стягнути з відповідачів солідарно суму у розмірі 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені частково. Ухвалою суду від 24.10.2014 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2013 року було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. При новому розгляді справи відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки недійсним, в якому посилається на те, що він не підписував договір поруки з метою забезпечення виконання кредитних зобовязань [PERSON] та з вказаною особою він не знайомий. Договір поруки сфальсифікований невідомими особами та його підпис є підробним. Просив визнати недійсним договір поруки від 19.12.2006 року. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Повідомлений належним чином. Подав до суду письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що між ним та банком дійсно було укладено кредитний договір № K2S4AU01770092 від 19.12.2006 року, за яким він отримав кредитні кошти на придбання автомобіля. Останній платіж за договором він здійснив 18.05.2009 року, тому вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності . Крім того вважає, що відповідачем було безпідставно збільшено процентну ставку за договором з 12% до 14,04%. Також вважає, що банк просить стягнути пеню поза межами строку позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання зявилися. Проти задоволення первісного позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] заперечували. Вимоги зустрічного позову підтримали та просили задовольнити. Просили визнати договір поруки від 19.12.2006 року недійсним та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи. Представник відповідача ПАТ «Акцент-Банк» у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №K2S4AU01770092 від 19.12.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 12972,95 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,00% на рік з кінцевим терміном повернення 18.12.2013 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 1054 ЦК України, обовязком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Право кредитора, в даному випадку, вимагати від боржника повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України. Відповідач [PERSON] неналежно виконував умови договору, через що виникла заборгованість станом на 01.07.2013 року у розмірі 23809,75 доларів США, яка складається з: 5918,90 доларів США заборгованість за кредитом, 7762,08 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 1379 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 8749,77 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Так, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду,якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс/14 від 03 вересня 2014 року, яка є обовязковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовні давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Розмір неустойки (пені, штрафів), а саме пеня, яка визначена банком у заборгованості за вказаним кредитним договором значно перевищує розмір збитків банку, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України суд вважає можливим стягнути пеню у межах річного строку позовної давності за заявою відповідача у розмірі 3777,13 доларів США. Щодо застосування загального трирічного строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості з відповідача, суд зазначає наступне. Відповідачем на виконання умов кредитного договору було добровільно передано банку заставний автомобіль 09.08.2010 року. Своїми діями відповідач перервав перебіг строку позовної давності, тому в даному випадку банком не порушено строк звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Щодо підвищення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором , суд зазначає, що відповідачем не подавався до суду зустрічний позов про визнання кредитного договору в частині підвищення відсоткової ставки недійсним, а суд розглядає справи відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] становитиме 18837,11 доларів США , що за курсом 7,99 відповідно до повідомлення НБУ від 01.07.2013 року, складає 150508,51 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Зобовязання за кредитним договором № K2S4AU01770092 від 19.12.2006 року за твердженням позивача забезпечено порукою згідно договору поруки від 19.12.2006року, укладеного з [PERSON]. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 09.02.2015 року підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» в договорі поруки від 19.12.2006 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Висновком судової почеркознавчої експертизи підтверджено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договір поруки від 19.12.2006 року не укладався, тому даний договір є нікчемним та не потребує визнання його у судовому порядку недійсним. Таким чином, відсутні підстави для задоволення зустрічної позовної заяви. Зобовязання за кредитним договором № K2S4AU01770092 від 19.12.2006 року було забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до розяснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю, повідомивши позивача, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає можливим відмовити у їх задоволенні виходячи з наступного. Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч. 1 ст. 84 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу. Позивачем не надано суду підтвердження того, що він отримав правову допомогу від особи, яка має право на надання правової допомоги, розрахунок вартості правової допомоги, підтвердження понесених витрат на правову допомогу, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача стягується сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. Вимога [PERSON] про стягнення судових витрат на його користь з ПАТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягає, оскільки у задоволенні зустрічного позову [PERSON] було відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial