Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Позивач у жовтні 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім.І.В.Бабушкіна» про визнання незаконними наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог в подальшому доповнивши підстави звернення, позивач зазначив, що працював у відповідача на посаді газорізальника 4-го розряду. У січні 2014 року на підприємстві проводилося скорочення, і під тиском керівництва він вимушений був написати заяву про звільнення за власним бажанням. У четвер 16 січня 2014 року у відділі кадрів розписався в журналі отримання обхідних листків і для збору підписів розпочав обходити відповідні підрозділи підприємства. Так як 17 січня 2014 року не встиг його завершити, з початку нового робочого тижня, 20 січня 2014 року, знову з'явився на підприємство, де того ж дня на території заводу одержав важку травму. З незначними перервами лікувався аж до червня 2014 року, має встановлену третю групу інвалідності. У вересні 2014 року, із запису трудової книжки, одержаній після неодноразових звернень до адміністрації заводу, дізнався про своє звільнення з роботи із 16 січня 2014 року. Вважає оформлення свого звільнення цією датою приховуванням адміністрації факту нещасного з ним випадку та незаконним, тому що 17 та 20 січня 2014 року він перебував на території підприємства, мав перепустку працівника. При його звільненні адміністрація порушила вимоги ст.38 КЗпП України щодо права на звільнення працівника після спливу двотижневого строку після подання ним заяви про звільнення, тим самим позбавила його можливості змінити своє рішення та продовжити роботу на підприємстві. Крім того, розрахунок при звільненні з ним не провела, а трудову книжку видала лише 24 вересня 2014 року. Посилаючись на викладені обставини, неодноразово уточнюючи свої вимоги, позивач просив суд визнати незаконним розірвання трудового договору із 16.01.2014 року; скасувати наказ від 16.01.2014 року про припинення з ним договору, поновити його на посаді газорізальника 4 -го розряду, стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 000, допустивши негайне виконання рішення суду в частині вимог (а.с.1-2, 30-31, 181-182). У судовому засіданні позивач - [PERSON], його представники за довіреностями [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити. Представник відповідача за довіреністю - [PERSON] обставини позову та позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на надані суду письмові заперечення та докази. Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, пов'язаних із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на працю. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, свідка, з'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що із 05 червня 2012 року позивач [PERSON] працював на посаді на посаді газорізальника 4-го розряду Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім.І.В.Бабушкіна» (а.с.3). 16 січня 2014 року адміністрація підприємства одержала від [PERSON] заяву за № 52/37, у якій позивач просив звільнити його з роботи 16 січня 2014 року за власним бажанням (а.с.41), щодо причин звільнення вказавши в анкеті незадоволеність рівнем заробітної плати (а.с.44). У відповідності до вимог ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом положень цієї норми, право на розірвання трудового договору за власним бажанням належить усім без винятку працівникам, а перелік зазначених поважних обставин, за наявності яких працівник попереджує роботодавця про наміри припинити трудові відносини раніше двотижневого строку, не є вичерпним і за розсудом роботодавця завжди може бути розширеним. Враховуючи законодавчо закріплений пріоритет інтересів працівника, принципове значення у цих випадках має лише те, щоб ініціатива про скорочення попереджувального строку виходила саме від працівника. На підставі поданої позивачем заяви та анкети від 16 січня 2014 року, наказом № 23 [PERSON] звільнено з роботи із 16 січня 2014 року за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. У відповідності до ч.2 ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. 16 січня 2014 року позивач не висловлюючи письмово своїх заперечень ознайомився із наказом про звільнення під розписку, одержав обхідний листок, трудову книжку, про що свідчить його підпис у книзі обліку трудових книжок та 27.01.2014 року на платіжну картку розрахунок при звільненні (а.с.10-11, 43, 45-47, 160-161). Загублену 16.01.2014 року трудову книжку адміністрація заводу неодноразово письмовими листами пропонувала позивачу одержати у відділі кадрів (а.с.40, 48-56), від отримання якої останній відмовлявся, що і підтвердив у своїх поясненнях сам позивач суду. Крім того, як пояснював у судовому засіданні, у зв'язку із своїм звільненням 16 січня 2014 року, до роботи він вже не приступив а ні 16.01., а ні наступного робочого дня 17.01.2014 року. 20.01.2014 року, перебуваючи на території заводу з підстав, не пов'язаних із виконанням трудових обов'язків, [PERSON] отримав травму, тому на відновлення свого здоров'я дійсно вимушений був проходити стаціонарне лікування (а.с.4-9). Повторно у відділі кадрів трудову книжку позивач отримав 24.09.2014 року (а.с.58-59). Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції вважає у повному обсязі недоведеними доводи позивача щодо допущених з боку власника товариства порушень, оскільки при звільненні [PERSON] за ст.38 КЗпП України адміністрацією підприємства було додержано встановлені ст.38, 47, 116 КЗпП України вимоги. Обставини на які позивач посилався як на підставу позовних вимог щодо поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є такими, що спростовуються встановленими у судовому засіданні дійсними обставинами по справі, необґрунтованими. Тому позовні вимоги є незаконними і задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що в силу ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, але його вимоги не належать до задоволення, тому судові витрати по справі у сумі 243 грн. 60 коп. слід покласти за рахунок позивача. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed