Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач у 01.03.2021 звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду щодо поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09.06.2020 визнано незаконним наказ № 29-к від 28.11.2018 Представництва «Інтерлаб ГмбХ» про звільнення [PERSON] з 08.11.2018 з посади представника з медичних питань Представництва «Інтерлаб ГмбХ». Поновлено [PERSON] на посаді представника з медичних питань Представництва «Інтерлаб ГмбХ». Стягнуто з Представництва «Інтерлаб ГмбХ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2018 по 30.01.2020 в сумі 211 733, 64 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць. Вказане рішення суду постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2020 залишено без змін. Незважаючи на те, що рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] підлягає негайному виконанню, вказане рішення виконано відповідачем лише 24.11.2020, що підтверджується зокрема наказом Представництва «Інтерлаб ГмбХ» № 73-к від 24.11.2020. Розмір середнього заробітку встановлений рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09.06.2020 становить 691,94 грн. Період невиконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі з 10.06.2020 по 24.11.2020, тобто затримка становить 117 робочих днів. Отже, середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду відповідачем щодо поновлення на роботі за період з 10.06.2020 по 24.11.2020 складає 80 847 грн. (691,94 грн. х 117 днів вимушеного прогулу), який позивач просить суд стягнути з відповідача. Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 105 000,00 грн., оскільки неправомірні дії відповідача щодо незаконного звільнення позивача, а також невиконання рішення суду про поновлення її на роботі стали наслідком її знервованості та роздратованості. У зв`язку з цим позивач постійно перебувала у стресовому стані, що стало наслідком заподіяння їй душевних, як моральних так і фізичних, страждань. Ухвалою суду від 23.03.2021 в справі відкрито та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.09.2021 дану справу призначено до розгляду по суті. До суду 23.06.2021 представником відповідача було подано письмові пояснення (заперечення) на позовну заяву, в яких представник заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у задоволення позовних вимог. Крім того, просив суд про застосування строку позовної давності, оскільки позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з даним позовом. До суду 13.07.2021 позивачем до суду подано письмові пояснення (відповідь на відзив на позовну заяву), в яких посилається на обґрунтування вимог, викладених у позовній заяві та просить задовольнити позовні вимоги. Крім того, 03.08.2021 позивачем до суду подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом у зв`язку з тим, що на час підготовки та подання позову позивач перебувала на 18 тижні вагітності, а [INFO] народила дитину. Тобто позивач звернулась до суду з відповідним позовом після закінчення небезпечного для неї строку вагітності, в той час коли загроза переривання вагітності була позаду. До суду 07.09.2021 представником відповідача до суду подано письмові заперечення проти заяви позивача про поновлення строку для звернення до суду із вказаним позовом, через її необгрунтованість. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в задоволенні останніх. Заслухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у січні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати незаконним наказ Представництва «Інтерлаб ГМБХ» від 28.11.2018 № 29-к про її звільнення з 08.11.2018 з посади представника з медичних питань та поновити її на попередній посаді з часу незаконного звільнення; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 211 733,64 грн за період з 09.11.2018 до 30.01.2020. Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 09.06.2020 позов задовольнив. Визнав незаконним наказ Представництва «Інтерлаб ГМБХ» від 28.11.2018 № 29-к про звільнення [PERSON] з 08.11.2018 з посади представника з медичних питань. Поновив [PERSON] на посаді представника з медичних питань Представництва «Інтерлаб ГМБХ». Стягнув з Представництва «Інтерлаб ГМБХ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2018 до 30.01.2020 в сумі 211 733,64 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць допустив до негайного виконання. Київський апеляційний суд постановою від 05.11.2020 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2020 залишив без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.05.2021 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 05.11.2020 залишено без змін. Наказом Представництва «Інтерлаб ГмбХ» № 73-к від 24.11.2020 поновлено [PERSON] на посаді представника з медичних питань Представництва «Інтерлаб ГмбХ» з 09.11.2018. Крім того, з позивачем проведено повний розрахунок з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2020. Позивач вказує, що відповідачем невчасно виконано рішення Дарницького районного суду м.Києва від 09.06.2020, оскільки рішення суду в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. За змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 760/9521/15-ц. Враховуючи те, що наказ про поновлення [PERSON] на посаді представника з медичних питань Представництва «Інтерлаб ГмбХ» відповідачем прийнято 24.11.2020, а рішенням Дарницького районного суду м. Києва було допущено негайне виконання в частині її поновлення на роботі 09.06.2020, суд приходить до висновку про допущену відповідачем затримку виконання рішення суду щодо негайного поновлення позивача на роботі та обгрунтованості позову в цій частині вимог. Водночас судом встановлено, що з даним позовом до суду позивач звернулась лише 01.03.2021, тобто за спливом понад 3 місяці з дати отримання наказу про поновлення на роботі. Згідно заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач, обгрунтовуючи наявність поважних причин на звернення до суду з даним позовом посилались на те, що на час підготовки та подання позову позивач перебувала на 18 тижні вагітності, а [INFO] народила дитину. Тобто позивач звернулась до суду з відповідним позовом після закінчення небезпечного для неї строку вагітності, в той час коли загроза переривання вагітності була позаду. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Згідно з правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 10.10.2019 у справі № 522/13736/15 за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відтак, вимога про сплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ч. 2 ст. 233 КЗпП. Зазначене також узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску тримісячного строку на звернення до суду з даним позовом, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Суд наголошує, що дотримання строків звернення до суду є однією з умов дисциплінування учасників трудових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Суд вважає, що вказані позивачем причини невчасного звернення із позовом, а саме перебування в стані вагітності та її суб`єктивне побоювання стосовно можливого переривання вагітності внаслідок знервованості та душевних хвилювань, пов`язаних з підготовкою та поданням позову, не є поважними причинами, що унеможливлюють звернення до суду у встановлений законодавством строк за захистом порушеного права. Так, з доданого до позову консультативного висновку лікаря акушера-гінеколога від 23.02.2021 вбачається, що позивачу поставлений діагноз: вагітність IV, 17 тижнів, прогресує. Про жодну об`єктивну загрозу вагітності позивача або негативної симптоматики в даному висновку лікарем не зазначено. Інші надані позивачем медичні довідки характеризують стан позивача у 2019-2020 роках, проте не за період з 24.11.2020 (дата фактичного виконання рішення Дарницького районного суду м.Києва від 09.06.2020) по 01.03.2021 (дата подання позову до суду). Також з матеріалів справи вбачається, що правовий супровід справ позивача здійснює її представник - адвокат Бойкініч Р.С., який діє на підставі ордеру від 21.01.2019. Так, він разом із позивачем приймав участь у судових засіданнях у справі № 753/1721/19 в Дарницькому районному суді (а.с.8), Київському апеляційному суді (а.с. 15), а також у всіх судових засіданнях у справі № 753/4312/21. Отже, позивач, у випадку побоювання за власне здоров`я, мала можливість доручити підготовку позову своєму представнику для своєчасного його подання до суду. Таким чином, заявлені позивачем причини невчасного подання позову, на думку суду, не є об`єктивно непереборними та такими, що не залежать від її волевиявлення. Слід зауважити, що інститут строків звернення до суду сприяє досягненню юридичної визначеності у трудових відносинах та стимулює суд і учасників судового процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності. Враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами, а підстави, вказані позивачем, визнані неповажними, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявленого позову. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»). Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб. Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Установлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право. При обґрунтованості позовних вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення та вирішує його по суті. Натомість у разі пропуску строку без поважних причин та обґрунтованості позовних вимог суд наводить у рішенні мотиви, чому позовні вимоги є обґрунтованими та чому він вважає неможливим поновити строк, та зазначає, що відмовляє в позові саме внаслідок пропуску строку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позову, проте у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду щодо поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди слід відмовити внаслідок пропуску тримісячного строку на звернення до суду з даним позовом. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Outcome: dismissed