Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач СВК «Ракулово» звернувся 11.01.2013 року до Балтського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та просив зобов'язати відповідачів звільнити приміщенню чотирьохрядного корівника, інвентарний №7/9, загальною площею 1922,4 кв.м, вартістю 127318,42 грн., розташованого в с. Ракулово Балтського району Одеської області, та провести ремонтні роботи всього приміщення, стягнути з відповідачів майнову шкоду за останні 3 роки в розмірі 15 278 грн. 22 коп. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що рішенням господарського суду Одеської області від 19 січня 2004 року за кооперативом було визнано право власності на приміщення чотирьохрядного корівника інвентарний №11 (№7/9, №12/127), загальною площею 1922,4 кв.м, розташованого в с. Ракулово Балтського району Одеської області. У 2005 році відповідачі самовільно зайняли приміщення корівника та використовують його, а саме: утримують в корівнику та вирощують велику рогату худобу, зберігають корми, солому, сіно та сільськогосподарський інвентар. В добровільному порядку відповідачі відмовляються звільнити приміщення, чим порушують його право користування майном. Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 07 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2014 року, в позові відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року рішення Балтського районного суду Одеської області від 07 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 06 серпня 2015 року вказану цивільну справу направлено для розгляду по суті Котовському міськрайонному суду Одеської області. 20 серпня 2015 року з Балтського районного суду Одеської області в провадження судді Нікітішина В.П. надійшла\~ вказана цивільна справа. Позивач, уточнивши позовні вимоги від 16.10.2015 року, просив суд витребувати у відповідачів належне цьому кооперативу приміщення чотирьохрядного корівника, інвентарний № 7/9, загальною площею 1 561,5 кв. м., на 200 голів, розташованого на території в с. Ракулово Балтського району Одеської області та стягнути з відповідачів у якості відшкодування матеріальної шкоди 112428,00 грн., поновити строк звернення до суду з вказаним позовом. В ході розгляду справи представники позивача голова ліквідаційної комісії СВК «Ракулово» [PERSON] та за довіреністю [PERSON] підтримали позов у повному обсязі. Представник відповідачів за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, стверджуючи, що позивач не є власником спірного нерухомого майна, тобто не є особою, яка має право вимагати його повернення, звільнення, а також стягнення будь-яких коштів, оскільки рішення Господарського суду про визнання права власності позивача на спірне майно є лише правовстановлюючим документом, на підставі якого позивач мав право здійснити державну реєстрацію права на нерухоме майно та стати його власником, проте вказаного не здійснив. Відповідачі, які в минулому були членами КСП «Ракулово» вважають законним право володіти часткою майна господарства, адже розпаювання майна між членами господарства не було проведено. Стверджував, що відповідачі є добросовісними зберігачами спірного корівника, та передадуть спірне нерухоме майно лише тому власнику, який предявить належним чином оформлені правовстановлюючі документи. Одночасно зазначав, що завдяки відповідачам спірний корівник взагалі зберігся від розграбування, оскільки інші обєкти нерухомості розібранні невідомими особами. Також вважав безпідставною вимогу позивача про відшкодування упущеної вигоди, оскільки кооператив перебуває у стадії ліквідації, а тому не може здійснювати господарську діяльність, а наданий розрахунок шкоди є довільним. У звязку з вищенаведеним, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а також застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Вислухавши представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 19 січня 2004 року за СВК «Ракулово» було визнано право власності на приміщення чотирьохрядного корівника інвентарний №7/9, загальною площею 1922,4 кв.м, розташованого в с. Ракулово Балтського району Одеської області. Згідно технічного паспорту на корівник, виготовленого 28.03.2013 року Балтським районним бюро технічної інвентаризації на імя СВК «Ракулово», в натурі є: корівник літ. «А» 1980 року побудови, площею 1586,2 кв.м, прибудова літ. «а» площею 79,8 кв.м, прибудова літ. «а1» площею 9,4 кв.м. Суд звертає увагу, що згідно довідки Шляхівської сільської ради Балтського району Одеської області №54 від 24.03.2016 року, 4-х рядний корівник є єдиним на території Шляхівської сільської ради с. Ракулово, що не заперечується і сторонами по справі та має поштову адресу: с. Ракулово Балтського району Одеської області «комплекс будівель та споруд №1». Розбіжність у загальній площі корівника, вказаній у рішенні господарського суду та технічному паспорті, слід вважати технічною помилкою при попередньому обмірі цього корівника, оскільки станом 28.03.2013 року площа корівника становить 1561,5 кв.м. Крім цього як свідчить із пояснення сторони позивача, при попередньому обмірі корівника для подачі до господарського суду було помилково було зараховано до загальної його площі асфальтовану площадку для вигулу корів з навісом. Тому суд приходить до висновку, що предметом спору є один і той же обєкт нерухомості, а саме: 4-х рядний корівник на території Шляхівської сільської ради в с. Ракулово Балтського району Одеської області «комплекс будівель та споруд №1» Згідно звіту про незалежну оцінку майна від 28.03.2013 року, ринкова вартість нежитлової будівлі корівника 4-х рядного загальною площею 1561,5 кв.м станом на 28.03.2013 року склала 197864,00 грн. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 5760 ЦПК України. Суд вважає необґрунтованими твердження відповідачів щодо того, що позивач не є власником спірного майна, оскільки не зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку, виходячи з наступного. Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи зі змісту вказаних норм цивільного законодавства у разі визнання за особою права власності на нерухоме майно рішенням суду, після набрання таким рішенням законної у особи виникає право володіння та користування таким майном. Право розпорядження нерухомим майном в такому разі виникає у особи після державної реєстрації майна. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 5 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. Відповідно до положень ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що до державної реєстрації права власності на нерухоме майно СВК «Ракулово» є його законним володільцем, тому має право захисту такого майна шляхом усунення перешкод в користуванні ним відповідно до положень ст. 396 ЦК України. Суд вважає, що твердження позивача про самовільне заволодіння відповідачами спірного корівника є обґрунтованим, підтверджуються матеріалами справи та поясненнями сторін. При цьому, суд сприймає твердження відповідачів щодо передачі спірного майна лише належному власнику, як визнання ними факту самовільного зайняття ними приміщення корівника та використання його у власних цілях. Факт самовільного заволодіння відповідачами корівника підтверджується також заявою голови СВК «Ракулово» [PERSON] до начальника Балтського РВ УМВС України в Одеській області щодо загоряння корівника з місць зберігання грубих кормів. Наявність опису й арешту спірного корівника не позбавляє його володільця на право використання за призначенням. Твердження сторони відповідача про те, що вони мають право на майно спірного корівника в рахунок їх права у майні бувшого КСП, розпаювання якого належним чином свого часу не проведено, є бездоказовим. Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Таким чином, суд вважає доведеним факт заволодіння відповідачами без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) спірного корівника, а тому позовна вимога щодо витребування у відповідачів належного кооперативу приміщення чотирьохрядного корівника є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, суд приходить до наступних висновків. СВК „Ракулово перебуває з 2006 року у стані ліквідації. Таким чином, твердження позивача щодо неотримання ними доходу за три останні роки перед зверненням до суду через неправомірну експлуатацію корівника відповідачами є необґрунтованими, оскільки СВК „Ракулово, перебуваючи у стані ліквідаційної процедури, зобов`язано проводити лише ліквідаційні заходи відповідно до закону, а не займатися одночасно діяльністю, яка приносить дохід. Згідно положенням ч.1 ст.1214 ЦК України передбачнео, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Доказів того, що відповідачі одержали будь-які доходи за час володіння спірним корівником матеріали справи не містять. Крім того, суд звертає увагу, що відповідачі, володіючи корівником, фактично зберегли його цілісність. Адже як вбачається з пояснень сторін, інше нерухоме майно, що перебувало у власності СВК „Ракулово, було розібрано та пошкоджено невідомими особами. При таких обставинах, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів матеріальної шкоди заявленої позивачем. Розглядаючи питання щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, суд виходить з такого. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Статтею 268 ЦК України визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зазначений у цій нормі перелік вимог, на які не поширюється позовна давність, не є вичерпним, в силу ч.2 ст. 268 ЦК у законі може бути передбачені й інші вимоги, на які позовна давність не поширюється. За змістом ст. 391 ЦК України з врахуванням специфіки існуючих між сторонами правовідносин, оскільки предмет захисту в даних правовідносинах не обмежений в часі, то таке порушення має триваючий характер, тобто, постійно відбувається початковий момент перебігу позовної давності з кожним новим порушенням права власника або іншого володільця. Тому на вимоги власника про усунення порушень, що перешкоджають здійсненню його права користування належним йому майном, не поширюється позовна давність, оскільки в даному випадку йдеться про триваюче правопорушення. Таким чином, позивачем не пропущено строк позовної давності звернення до суду з вказаним позовом. У звязку із частковим задоволенням позову, на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору.

Outcome: partial