Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач у жовтні 2012 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 13.11.2006 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNH4KP20821266, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 7364,50 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 11.11.2009 року. Вимоги до відповідачки, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки. Відповідачка [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 25.09.2012 року у розмірі 55430,67 грн., яка складається з: 6459,68 грн. заборгованість за кредитом, 20522,30 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 25332,94 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2615,75 штраф (процентна складова). Просив стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № DNH4KP20821266 від 13.11.2006 року у розмірі 45430,67 грн., судові витрати по справі, та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені. Ухвалою суду від 11 липня 2013 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 1 листопада 2012 року було скасована та справа призначена до розгляду в загальному порядку. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки не повідомили. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до заяви позичальника № DNH4KP31840058 від 13.11.2006 року [PERSON] отримала на споживчі цілі отримала кредит у розмірі 7364,50 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 11.11.2009 року. В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № DNH4KP31840058 від 13.11.2006 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року. Позивач заявив, що у звязку з невиконанням відповідачкою зобовязань за договором виникла заборгованість станом на 25.09.2012 року у розмірі 55430,67 грн., яка складається з: 6459,68 грн. заборгованість за кредитом, 20522,30 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 25332,94 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2615,75 штраф (процентна складова). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовні давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовні давність строком один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦП України позовні давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п. 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту , строк давності якого минув. У звязку із цим позовні давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладання стягнення на заставне майно, тощо), положення п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідачки за даним кредитним договором почала виникати з 30.05.2007 року, тому позовна давність за даним договором сплинула 30.05.2010 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 17.10.2012 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Щодо договору поруки № 167 від 22.10.2010 року, він був укладений після спливу строку дії основного договору, тому вимоги до поручителя є безпідставними. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed