Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач у листопаді 2020 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 19 березня 2019 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, який оформлено у вигляді боргової розписки та відповідно до умов якої позивачем передано у борг [PERSON] 1000 дол. США з умовою їх повернення до 20.05.2019 у тій валюті, у якій кошти було передано у борг, із виплатою відсотків за користування коштами у розмірі 6400 гривень, а у разі прострочення виконання зобов`язання - сплати пені за кожен день прострочення у розмірі який становить 1% за кожен день прострочення від суми боргу. Однак зазначений обов`язок відповідачем не було виконано. Просив суд: стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 139824,66 грн., що складається з основного боргу 1000 дол. США; оплати за користування коштами 6400,00 грн., три відсотки річних 44 дол. США; пеню в розмірі 103812,34 грн. та судові витрати у виді судового збору в сумі 1398,25 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2020 року, справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 02.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві та зазначила, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого повідомлення про вручення особисто. Причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 березня 2019 року відповідач [PERSON] надав розписку про те, що він бере в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 дол. США, які зобов`язується повернути до 20 травня 2019 року з відсотками в розмірі 6400 грн. В разі не виконання взятого зобов`язання зобов`язується сплатити пеню в розмірі одного відсотка від суми за кожен день прострочки. Розписка складена у присутності [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують факт передачі грошових коштів. Дружина [PERSON] письмово засвідчила свою згоду (відсутність заперечень) на отримання її чоловіком грошей в борг. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 19.03.2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] зобов`язався повернути борг позивачу [PERSON] до 20.05.2019 року. Судом враховується, що вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача [PERSON] . Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано розписку від 19.03.2019 року. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання [PERSON] боргового зобов`язання перед [PERSON] . Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині стягнення відсотків за користування коштами в розмірі 6400 грн., то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 536, 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачується щомісячно до дня повернення позики. З наданої розписки вбачається, що сторони обумовили порядок одержання процентів в розмірі 6400 грн., при поверненні боргу до 20.05.2019 року. Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги позивача в цій частині заявлених позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 44 дол. США. Перевіривши розрахунок трьох процентів річних судом встановлено правомірність нарахування останніх відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, позивачем правомірно нараховано проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ, з огляду на те, що сторонами не визначено розмір процентів в разі не своєчасного виконання зобов`язання. Встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в розписці строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України, та процентів за користування коштами. Враховуючи вищевикладене, сума основного боргу відповідача по розписці складає 1000 дол. США, що на 06.11.2020 року складає 28364,30 грн.; розмір загальної суми 3% процентів складає 44 дол. США, що на 06.11.2020 року складає 1248,02 грн. (1000 дол. США х 3 х535 днів): 365:100 =44 дол. США). Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині стягнення пені в розмірі 103812,34 грн. то суд виходить з наступного. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 509 ЦК України). Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до договору позики за порушення строку повернення суми позики боржник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення. За змістом статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). [PERSON] прострочив виконання зобов`язання у розмірі 28364,30 грн., починаючи із 20 травня 2019 року. Пеню за прострочення зобов`язання позивач нарахував у розмірі 103812,34 грн, що більше, ніж утричі, перевищує суму простроченого зобов`язання, а тому стягнення пені у вказаному розмірі не можна вважати таким, що відповідало б завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про зменшення розміру неустойки до суми простроченого боргу, що відповідає принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в частині від задоволених позовних вимог у сумі 643 грн. 77 коп.

Outcome: partial