Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач Управління Служби безпеки України у Вінницькій області звернувся до суду з позовами до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Службу зовнішньої розвідки України, [PERSON] про виселення із службового житла без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 25.04.2001 року по 13.10.2004 року на офіцерських посадах в Управлінні Служби безпеки України проходив військову службу відповідач [PERSON] До складу його сім'ї входили: дружина [PERSON], син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Відповідно до пунктів 7, 7.1, 7.1.19 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13.01.2004 року №80 «Про заселення 62-ох квартирного житлового будинку по [ADDRESS]» квартиру [ADDRESS] визнано службовою і надано УСБУ у Вінницькій області. Згідно рішення Вінницької міської ради №71 від 25.12.2015 року «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниця» вулицю [ADDRESS] перейменовано на вулицю [ADDRESS]. У подальшому згідно рішення начальника УСБУ у Вінницькій області вказану квартиру було надано для тимчасового проживання на період проходження служби співробітнику - відповідачу по справі [PERSON] та членам його сім'ї - відповідачам по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] За клопотанням УСБУ у Вінницькій області виконавчим комітетом Вінницької міської ради 19.01.2004 року видано відповідачу [PERSON] та членам його родини на вселення до службового жилого приміщення квартири [ADDRESS]. Однак, згідно наказу Служби безпеки України від 13.10.2004 року №084 відповідача [PERSON] було звільнено з військової служби в Службі безпеки України та направлено для подальшого проходження служби у розпорядження начальника іншого військового формування. Згідно довідки ТОВ «ЖЕО» №10173 від 22.12.2017 року вбачається, що 20.12.2017 року у спірній службовій квартирі також було зареєстровано місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], батьками якого являються відповідач [PERSON] та третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], яка проживає окремо та забезпечена житлом. Разом з тим, наслідком настання юридичного факту, пов'язаного із звільненням відповідача [PERSON] зі служби в СБУ є втрата ним права на користування службовою квартирою [ADDRESS], та є похідним для інших членів його сім'ї та кореспондується у обов'язок щодо її звільнення. Окрім того, відповідачі підлягають виселенню зі спірного службового жилого приміщення, як такі, що упродовж останніх семи місяців не використовують вказане житло за призначенням, про що свідчать відповідні акти. У зв'язку з викладеними обставинами позивачем неодноразово вживались відповідні заходи щодо досудового вирішення питання про вивільнення та повернення службової квартири [ADDRESS]. Зокрема, позивачем було направлено лист на адресу Служби зовнішньої розвідки України, за результатами розгляду якого було повідомлено про відсутність можливості вирішення питання у добровільному порядку. Окрім того, позивачем на адресу відповідача [PERSON] було направлено рекомендований лист із вимогою про звільнення службового житла у добровільному порядку та повернення позивачу, однак жодної відповіді отримано не було. Позивач зазначає, що вирішення даного спору необхідне для використання позивачем вказаної квартири за призначенням та забезпечення співробітників та членів їх сімей, які взагалі не забезпечені житлом або потребують його поліпшення у першочерговому порядку. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому просив виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві (а.с.2-7 т.1), уточненій позовній заяві (а.с.130-131 т.1), відповіді на відзив (а.с.132-137 т.1). В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON], [PERSON], які також являються законними представниками неповнолітнього відповідача [PERSON], [PERSON], який також являється законним представником неповнолітнього відповідача [PERSON], за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні останніх відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов (а.с.91-93 т.1). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] до судового засідання не з'явилась, однак від останньої в матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи за її відсутності, покладається на розсуд суду при вирішенні даного спору (а.с.82-83 т.1). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] до судового засідання не з'явилась, однак від останньої в матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи за її відсутності, підтримує висновки органу опіки та піклування Вінницької міської ради про недоцільність виселення неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.13 т.2). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби зовнішньої розвідки України за довіреністю [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак від останнього в матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.172-173 т.1). Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] до судового засідання не з'явилась із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до абз.1 п.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про Службу безпеки України» систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, Служба безпеки Республіки Крим, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України. Організаційна структура Служби безпеки України визначається Президентом України. Співробітники-військовослужбовці Служби безпеки України за визначеним нею переліком до одержання ними постійного жилого приміщення, віднесені до категорії осіб, яким може бути надано службове приміщення згідно п.36 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37. При цьому, відповідно до положень частини 2 статті 118 ЖК УРСР такі службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 25.07.2016 року №53/11/216-577, відповідач [PERSON] з 26.06.1995 року по 06.06.1996 року проходив строкову військову службу в Збройних Силах України, з 25.04.2001 року по 13.10.2004 року - військову службу на офіцерських посадах в Управлінні Служби безпеки України. Наказом СБУ від 13.10.2004 року №084 [PERSON] зарахований в розпорядження керівника іншого відомства. Станом на 13.10.2004 року календарна вислуга років [PERSON] складає: військова служба в ЗСУ - 0 років 11 місяців 10 днів; військова служба в СБУ - 3 роки 5 місяців 18 днів; всього - 4 роки 4 місяці 28 днів (а.с.23 т.1). Згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13.01.2004 року №80 «Про заселення 62-ох квартирного житлового будинку по [ADDRESS]» вирішено оформити право державної власності за державою в особі Верховної Ради України на квартири, в тому числі на квартиру [ADDRESS] (п.п.3, 3.1) (а.с.14 т.1). Окрім того, вказаним рішенням (п.п.7, 7.1, 7.1.19) трикімнатну квартиру [ADDRESS] визнано службовою для Управління Служби безпеки України у Вінницькій області (а.с.10-11 т.1). Згідно Списку розподілу житлової площі Управління СБ України у [ADDRESS] затвердженого начальником Управління СБ України у Вінницькій області 24.12.2003 року, який також є Додатком №2 до рішення виконкому міської ради від 13.01.2004 року №80 співробітнику [PERSON], а також членам його сім'ї: дружині [PERSON], [INFO]; сину [PERSON], [INFO]; сину [PERSON], [INFO]; надано у користування трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.15 т.1). В силу ст.122 ЖК УРСР 19.01.2004 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради відповідачу [PERSON] з сім'єю з 4 чоловік видано ордер на службове жиле приміщення №0046 на право зайняття службового жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] Згідно рішення Вінницької міської ради №71 від 25.12.2015 року «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниця» вулицю [ADDRESS] перейменовано на вулицю [ADDRESS]. Відповідно до довідок Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 30.06.2017 року №53/19/52-1009 та Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 22.07.2016 року №20-00-003-21330 спірна квартира [ADDRESS] є службовим житлом Управління Служби безпеки України у Вінницькій області та розподілена на той час співробітнику УСБУ у Вінницькій області [PERSON] (а.с.9, 13 т.1). Листом Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 31.05.2016 року №53/126/-52/886нт також встановлено, що колишні співробітники УСБУ, в тому числі [PERSON] достовірно знаючи, що надане їм житло є службовим і їм не належить, а також усвідомлюючи особливості найму службового житла, умови проживання в ньому та поселення в займане приміщення інших осіб, 15.09.2005 року шляхом обману оформили право приватної власності на вказані квартири, в тому числі на квартиру [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 22.11.2012 року задоволено протести прокуратури м. Вінниці та скасовані рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15.09.2005 року «Про приватизацію державного житлового фонду м. Вінниці» щодо оформлення права приватної власності та безоплатної передачі у власність квартир, в тому числі [PERSON] В послідуючому 03.07.2013 року в судовому порядку було скасовано свідоцтва про право власності на житло, видані в тому числі і [PERSON] (а.с.101-102 т.1). Згідно довідки ТОВ «ЖЕО» вих.№10173 від 22.12.2017 року у спірній службовій квартирі зареєстровані наступні особи: [PERSON], [INFO], власник; [PERSON], [INFO], дружина; [PERSON], [INFO], син; [PERSON], [INFO], син; [PERSON], [INFO], онук (а.с.88 т.1). Проте, як встановлено в судовому засіданні та сторонами не заперечувалось наказом СБУ від 13.10.2004 року №084 відповідача [PERSON] було звільнено з військової служби в Службі безпеки України та зараховано в розпорядження керівника іншого відомства - Служби зовнішньої розвідки України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06) 02.12.2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, у зв'язку зі звільненням із військової служби, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло. Згідно ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 124 ЖК УРСР визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Законодавцем у статті 125 ЖК УРСР визначено категорії осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання І і ІІ груп, осіб з інвалідністю І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України;одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] до жодної із вище перелічених категорій осіб не належить. А тому, наслідком настання юридичного факту, пов'язаного із звільненням відповідача [PERSON] зі служби в СБУ є втрата ним права на користування службовою квартирою [ADDRESS], та є похідним для інших членів його сім'ї та кореспондується у обов'язок щодо її звільнення. У зв'язку з викладеними обставинами позивачем неодноразово вживались відповідні заходи щодо досудового вирішення питання про вивільнення та повернення службової квартири [ADDRESS]. Зокрема, позивачем було направлено лист на адресу Служби зовнішньої розвідки України, за результатами розгляду якого листом від 25.05.2016 року Службою зовнішньої розвідки України було повідомлено про відсутність можливості вирішення питання у добровільному порядку (а.с.22-23 т.1). Окрім того, позивачем на адресу відповідача [PERSON] було направлено рекомендований лист від 12.07.2016 року із вимогою про звільнення службового житла у добровільному порядку та повернення позивачу, однак жодної відповіді отримано не було (а.с.19-20 т.1). Згідно листа Служби зовнішньої розвідки України від 02.03.2018 року №5/3/248/ПБ вбачається, що [PERSON] в черзі на отримання житла (поліпшення житлових умов) не перебуває, службовим житлом від Служби зовнішньої розвідки України не забезпечувався, компенсацію вартості піднайому (оренди) житла не отримує (а.с.154 т.1). Окрім того, з вищевказаного листа не вбачається, що спірна службова квартира була передана Службою безпеки України на баланс Служби зовнішньої розвідки України, а тому посилання представника відповідачів на спільний наказ Служби безпеки України та Служби зовнішньої розвідки України за №0015/004ит від 17.12.2004 року про передачу на баланс новоствореного формування майна, в тому числі службових квартир співробітників розвідувальних підрозділів регіональних підрозділів СБУ є безпідставними. Згідно довідок МКП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 27.02.2018 року №138суд/вих4, №138суд/вих3, №138суд/вих2, №138суд/вих1 станом на 29.12.2012 року за [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], право власності на нерухоме майно не зареєстровано (а.с.141-144 т.1). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №114735960 від 21.02.2018 року, №114736362 від 21.02.2018 року, №114736646 від 21.02.2018 року за [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], право власності на нерухоме майно також не зареєстровано (а.с.126-128 т.1). Разом з тим, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №114735960 від 21.02.2018 року у власності відповідача [PERSON] знаходиться житловий будинок за адресою: [ADDRESS], с. Журавлівка, Тульчинський р-н, Вінницька обл., загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. (а.с.124-125 т.1), а відтак є всі достатні підстави вважати, що відповідач [PERSON] та члени його родини, в тому числі неповнолітній відповідач [PERSON], [INFO], житлом забезпечені. Що ж стосується думок та тверджень представника відповідачів в судовому засіданні, що вказаний будинок знаходиться в аварійному стані та непридатний для проживання, то суд останні не приймає до уваги, оскільки стороною відповідачів не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про вказані обставини. Більше того, варто зазначити, що відповідач [PERSON] перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 20.01.2017 року (а.с.99 т.1). У шлюбі у них народилась неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 08.09.2017 року (а.с.100 т.1) - відповідач по справі. Разом з тим, як вбачається з довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 06.03.2018 року №10015 про реєстрацію місця проживання особи дружина відповідача [PERSON] та мати неповнолітнього відповідача [PERSON] [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.163 т.1). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №118149167 від 23.03.2018 року у власності [PERSON] (дошлюбне прізвище - «[PERSON]») знаходиться 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.164-166 т.1), а тому є всі достатні підстави вважати, що неповнолітній відповідач [PERSON] в силу ч.4 ст.29 ЦК України, яка гласить, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є в тому числі місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, також забезпечений житлом за місцем проживання своєї матері [PERSON] Суд звертає окрему увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. В силу ч.ч.4, 5 ст.19 СК України органом опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради було надано висновки про недоцільність виселення дитини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення від 23.04.2018 року №01-00-011-18007, №01-00-011-18013 (а.с.195-196 т.1). Згідно ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. А тому, враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини, в тому числі обставини, які свідчать про забезпечення неповнолітніх відповідачів житлом, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо вирішення даного спору по суті. Також, варто зауважити, що стороною позивача як на підставу про задоволення позовних вимог також стверджувалось, що відповідачі підлягають виселенню зі спірного службового жилого приміщення, як такі, що упродовж останніх семи місяців не використовують вказане житло за призначенням, про що свідчать відповідні акти перевірки фактичного проживання відповідачів в службовому житловому приміщенні від 08.12.2016 року, 11.01.2017 року, 15.02.2017 року, 07.03.2017 року, 11.04.2017 року, 12.05.2017 року (а.с.24-30 т.1). На що стороною відповідачів було надано наступні докази: заяву від мешканців будинку [ADDRESS], які стверджують, що сім'я відповідачів з 2006 року постійно проживає у вказаній спірній житловій квартирі. Упродовж 2016-2017 років до останніх будь-яких звернень щодо підтвердження/спростування факту проживання відповідачів у зазначеній квартирі не було (а.с.89 т.1); довідку з Вінницького коледжу національного університету харчових технологій від 18.01.2018 року №28 про те, що відповідач [PERSON] навчається в даному навчальному закладі на денній формі навчання (а.с.90 т.1); довідку ТОВ «Австрія Джус Україна» від 01.03.2018 року №01, місцезнаходження якого за адресою: [ADDRESS], м. Вінниця про те, що відповідач [PERSON] працює на посаді бухгалтера з реалізації, постачання та касового обліку відділу бухгалтерії з 01.06.2013 року по теперішній час (а.с.139 т.1); довідку ТОВ «[PERSON] Україна» №15 від 01.03.2018 року, місцезнаходження якого за адресою: [ADDRESS], м. Вінниця, про те, що відповідач [PERSON] дійсно працює в ТОВ «Аграна Фрут Україна» варником харчової сировини та продуктів на виробництві ФН з 03.03.2014 року по теперішній час (а.с.140 т.1). Проте, факт проживання/не проживання відповідачів у спірній службовій квартирі не спростовує висновків суду про законність та обґрунтованість вимог позивача про виселення відповідачів зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення в силу ст.124 ЖК УРСР. Згідно довідки Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 13.07.2017 року №53/16/52-1098нг на виконання вимог статті 34 ЖК УРСР, п.22 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081 та п.3.9 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України від 06.11.2007 року №792 в Управлінні ведеться облік співробітників та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов. Станом на 13.07.2017 року в Списку на поліпшення житлових умов перебуває 159 співробітників Управління. з яких 86 осіб учасники бойових дій (а.с.21 т.1). А тому, суд звертає увагу, що вирішення даного спору необхідне для використання позивачем вказаної квартири за призначенням та забезпечення співробітників та членів їх сімей, які взагалі не забезпечені житлом або потребують його поліпшення у першочерговому порядку. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. В силу ст.141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути в рівних частках з повнолітніх відповідачів на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 1 684 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved