Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що в кінці 2007 року вона разом з зарплатною карткою отримала кредитну картку «Універсальна». За виконавчим написом приватного нотаріуса Київського МНО, було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] боргу за кредитним договором б/н від 25.12.2007 року за період з 25 грудня 2007 року по 31 січня 2017 року в сумі 112851,77 грн. Однак фактично позивач користувалася кредитною картою з серпня 2011 року по червень 2014 року. До того ж позивач підписувала лише анкету-заяву, жодних тарифів, умов чи правил вона не підписувала. Тому, вважає, що санкції та комісія включені до складу заборгованості неправомірно. Просить визнати виконавчий напис зареєстрований в реєстрі №6814 від 5 липня 2017 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 112851,77 грн. таким, що не підлягає виконанню. Представник відповідача проти позову заперечив, вважає, що між сторонами укладено публічний кредитний договір шляхом приєднання позивача до його умов. Договір є діючим і безстроковим, зобов»язання припиняється виконанням. Для вчинення виконавчого напису були подані всі необхідні документи. ( а. с. 92-93). На обгрунтування своєї позиції відповідачем надано заяву від 25 грудня 2007 року та довідку про умови кредитування від 25 грудня 2007 року, які, як зазначено в цих документах, підписані позивачем. Представник третьої особи приватного нотаріуса [PERSON] [PERSON] надав письмові пояснення, в яких зазначив, що виконавчий напис був ним вчинений на підставі заяви відповідача та наданих ним документів, які свідчили про безспірність кредитного зобовязання. Безспірність вимог визначається не приватним нотаріусом, а стягувачем. В судове засідання сторони не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали письмові заяви про слухання справи у їх відсутність. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 7 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, призначено до судового розгляду на 24 листопада 2017 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2017 року призначено справу до розгляду на 21 грудня 2017 року. Протокольною ухвалою головуючого від 21 грудня 2017 року відкладено розгляд справи до 22 січня 2018 року. Протокольною ухвалою головуючого від 22 січня 2018 року оголошено перерву в судовому засіданні до 15 лютого 2018 року у звязку з витребуванням документів. 15 лютого 2018 року відкладено розгляд справи до 19 лютого 2018 року. Ухвалою від 19 лютого 2018 року призначено по справі почеркознавчу експертизу. 13 березня 2018 року призначено судове засідання на 21 березня 2018 року для вирішення клопотання експерта. Протокольною ухвалою головуючого від 21 березня 2018 року відкладено розгляд справи для витребування додаткових документів до 23 березня 2018 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2018 року задоволено клопотання експерта, направлено додатковий порівняльний матеріал експертам. 16 квітня 2018 року призначено справу до розгляду на 21 травня 2018 року. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: В кінці 2007 року позивач разом з зарплатною карткою оформила в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну картку «Універсальна» з пільговим періодом 55 днів, з лімітом використання коштів 2000,00 гривень. Згідно виписки по картковому рахунку 5577212702486153, позивач користувалася кредитною карткою з 18 серпня 2011 року по 10 червня 2014 року, станом на червень 2014 року ліміт кредитування становив 11469,16 грн. (а. с. 11-15). Виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ «Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» з [PERSON] не сплачену в строк по кредитному договору №б/н від 25.12.2007 року заборгованість за період з 25 грудня 2007 року по 31 січня 2017 року (3325 днів) в сумі 112851,77 гривень (а. с. 9-10). Приватний нотаріус, вчинивши виконавчий напис, посвідчив право стягувача ПАТ КБ «Приват Банк» на стягнення грошових сум з [PERSON], виходячи з того, що відсутній спір щодо заявленої заборгованості. Позивач визнає факт взяття кредиту та заборгованість за тілом кредиту в розмірі 11469,16 грн. та відсотках. Разом з цим, позивач оспорює вчинений нотаріусом виконавчий напис з підстав неправомірності вимог банку в частині розміру нарахованої заборгованості за відсотками, пені, комісії та по штрафах, а також з підстав спливу строків давності за вимогою, з якою звернувся банк до нотаріуса. Анкета-заява від 25 грудня 2007 року, яку підписала [PERSON] не містить даних щодо розміру відсотків, які позивач повинна сплачувати банку. В заяві від 25 грудня 2007 року, яка не визнається позивачем, вказана базова процентна ставка 22,8%. Згідно розрахунку заборгованості до договору №б/н від 25.12.2007 року, з 25 грудня 2007 року процентна ставка по кредиту також становить 22,8 %. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач тричі збільшував в односторонньому порядку процентну ставку з 1 січня 2013 року з 22,8% до 30%, з квітня 2014 року до 34,8% та з 1 квітня 2015 року до 43,2%. При цьому жодних повідомлень про збільшення процентної ставки банк позивачу не надсилав, угод з цього приводу сторони не укладали. В кредитному договорі не передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки. Заява від 25 грудня 2007 року, що надана банком також не передбачає нарахування пені та штрафів. Позивач ніяких Умов, Правил чи Тарифів, які могли бути частиною кредитного договору, згідно ст. 207, 1055 ЦК України не підписував. Оригінали цих документів банк позивачу не передавав. Тому вони не можуть бути складовою частиною кредитного договору. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справах №6-16цс15 від 11 березня 2015 року, №6-240цс14 від 11 лютого 2015 року. Тому, підстави для їх нарахування і включення відповідачем у суму заборгованості, що підлягає стягненню відсутні. Позивач вважає, що відповідачем пропущений не тільки спеціальний строк позовної давності стосовно стягнення пені, комісії та штрафів, а також виконавчий напис вчинений за договором, право вимоги по якому минуло більше 3 років. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Так як, [PERSON] брала кредитні кошти не однією сумою. У такому разі, право банку вважається порушеним з моменту недотримання [PERSON] строку погашення кожного чергового платежу. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають із порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами, починається стосовно кожної окремої частини, від дня коли відбулося це порушення. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі №6-116цс13. Відповідачем надано заяву від 25 грудня 2007 року, в якій містяться умови про порядок погашення заборгованості щомісячно. Відповідно до виписки по картковому рахунку, 12 лютого 2014 року позивач зняла кошти по даному кредиту в сумі 1000 гривень, а 16 лютого 2014 року в погашення кредиту поклала 50 гривень. В подальшому ніяких операцій не здійснювалося. В такому випадку право вимоги у банка виникло у березні 2014 року. Виконавчий напис зроблений 5 липня 2017 року, тобто після спливу 3 років з дня, коли у банка виникло право вимоги. На підставі виконавчого напису головним державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби міста Суми ГТУЮ у Сумській області [PERSON] відкрито виконавче провадження №54844503 (а.с.16). Позивач посилається на те, що нею була підписана лише анкета-заява, жодних правил, умов чи тарифів вона не підписувала. Відповідач стверджує зворотнє, на підтвердження надав заяву від 25 грудня 2007 року та довідку про умови кредитування від 25 грудня 2007 року, які, як зазначено в цих документах, підписані позивачем. Однак факт підписання позивачем вищевказаних документів спростовується висновком експертизи №19/119/6-6/21е від 10 квітня 2018 року, згідно якого підписи від імені [PERSON] в графі після слів «Подпись» розташованого під реченням «Памятка клиента оформляется и является неотьемлемой частью договора только в оформления и выдачи платежной карты по кредитной схеме», в графі «Отметки банка» - «Подпись клиента» в заяві клієнт раніше ідентифікований по рахунку/картці 0701060500036739349 від 25 грудня 2007 року, виконані не [PERSON]. Підпис від імені [PERSON] в графі «Подпись» в нижньому правому куті довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільговий період», виконаний не [PERSON], а іншою особою (а. с. 195-199). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року№ 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17, та постанові Верховного Суду України від 23 січня 2018 року № 61-154св18. Таким чином, в процесі розгляду справи встановлена відсутність безспірності заборгованості позивача перед відповідачем, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ч. 6 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Згідно копії рахунку №21 та квитанції, позивачем була оплачена вартість почеркознавчої експертизи №19/119/6-6/21е в сумі 2250,24 грн. Тому, згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати за проведення експертизи в сумі 2250,24 грн. та 640,00 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Outcome: approved