Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач у червні 2018 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 10 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу у власність 10150 євро та 6650 дол. США, що підтверджується розпискою. Позика підлягає поверненню у строк до 13 липня 2015 року. Однак зазначений обов'язок відповідачем не було виконано. Просив суд: стягнути на його користь з [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 10150 євро та 6650 дол. США, що на 31.05.2018 року складає 482 375,17 грн.; стягнути на його користь з [PERSON] проценти за користування позикою у розмірі 5004,92 євро та 3279,09 дол. США, що на 31.05.2018 року складає 237 857,22 грн.; стягнути на його користь з [PERSON] 3% річних, що складає 877,63 євро та 575 дол. США, що на 31.05.2018 року складає 41 708,93 грн.; стягнути на його користь з [PERSON] судові витрати у розмірі 7 619,42 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 76 195,00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві та зазначила, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Суду неодноразово повернені судові повістки у звязку з закінченням терміну зберігання. Причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав, у звязку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст.\~280-282\~ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 липня 2015 року відповідач [PERSON] надав розписку про те, що він бере в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 10150 євро та 6650 дол. США, які зобов'язується повернути до 13 липня 2015 року. Написано власноручно та підписано 10 липня 2015 року. \~Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 10.07.2015 року вбачається, що відповідач [PERSON] зобов'язався повернути борг позивачу [PERSON] до 13.07.2015 року. Судом враховується, що вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача [PERSON]. Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов'язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545\~ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано розписки від 10.07.2015 року. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання [PERSON], боргового зобов'язання перед [PERSON]. Згідно з частиною другою статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.\~1048\~ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Перевіривши розрахунок трьох процентів річних судом встановлено правомірність нарахування останніх відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, позивачем правомірно нараховано проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ, з огляду на те, що сторонами не визначено розмір процентів. Встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в розписці строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України, та процентів за користування коштами. Враховуючи вищевикладене, сума основного боргу відповідача по розписці складає 10150 євро та 6650 дол. США, що на 31.05.2018 року складає 482 375,17 грн.; розмір загальної суми 3% процентів складає 877,63 євро та 575 дол. США, що на 31.05.2018 року складає 41 708,93 грн.; сума процентів за користування позикою складає 5004,92 євро та 3279,09 дол. США, що на 31.05.2018 року складає 237 857,22 грн. Загальна сума боргу складає 761 941,32 грн. Що стосується вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правову допомогу в сумі 76 195,00 грн., то суд при цьому виходить з такого. Згідно з частиною 1 статті 133\~ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У відповідності з пунктом 1 частини 3 статті 133\~ЦПК до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. З урахуванням наданих представником позивача доказів витрат на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 47500 грн. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача.

Outcome: partial