Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позиція сторін у справі У червні 2019 року [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус КМНО Тарасенко А. В., про визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 1994 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Тарасенко А. В., внесеним до реєстру за № 3441, 38/300 частки квартири [ADDRESS] , які складаються з однієї жилої кімнати площею 26, 4 кв. м, загальною площею 41, 4 кв.м, належали відповідачу. Згідно з технічним паспортом на квартиру вказана кімната помічена цифрою 9. У подальшому [PERSON] з прилюдних торгів придбане вказане майно, але колишній власник не визнає публічні торги, постійно заперечує законність їх проведення та заперечує право власності позивача на спірне майно, що вимусило його звернутись до суду із цим позовом відповідно до статті 392 ЦК України. Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що він не визнає законність публічних торгів, оскільки залучивши шахрайським шляхом підроблені документи, [PERSON] придбав неіснуючу квартиру. За цим фактом відкрита кримінальна справа стосовно шахрайських дій [PERSON] . Законом не визначено свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів як підставу для проведення державної реєстрації права власності. Позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки відповідачами повинні бути: Головне управління юстиції, відділ державної виконавчої служби Печерського району, відділ реалізації майна по м. Києву та Київській області. Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що законність купівлі-продажу спірного нерухомого майна була предметом судового розгляду та згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2013 року у справі № 2-4135/12, яке набрало законної сили, прилюдні торги визнано такими, що відбулися та відповідають вимогам чинного законодавства. Також позивач звернув увагу суду на те, що такого органу як відділ реалізації майна по м. Києву та Київській області взагалі не існує. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2019 року в задоволенні заяви відповідача про відвід головуючого судді відмовлено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з договором купівлі-продажу від 29 грудня 1994 року [PERSON] придбав у [PERSON] 38/300 частин квартири [ADDRESS] , які складаються з жилої кімнати площею 26, 4 кв. м, загальною площею 41, 4 кв. м. Згідно з протоколом від 14 грудня 2009 року № 119055-2 проведення прилюдних торгів по реалізації майна, яке належить [PERSON] , з реалізації 38/300 частин квартири [ADDRESS] , переможцем торгів є [PERSON] . З акту старшого державного виконавця Гурова І. В. про проведення прилюдних торгів вбачається, що 14 грудня 2009 року у приміщенні спеціалізованої організації ТОВ «ЮНОР» проведено прилюдні торги по реалізації 38/300 частин квартири [ADDRESS] . Майно придбане [PERSON] , який за придбане майно вніс 97 100, 00 грн. 01 лютого 2010 року приватним нотаріусом КМНО Тарасенко А. В. видано Свідоцтво, яким посвідчено, що гр. [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з 38/300 частин квартири [ADDRESS] , яке придбане [PERSON] за 97 100, 00 грн, що раніше належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Андрушко Н. П. 29 грудня 2004 року за реєстровим № 3441. Свідоцтво підлягає реєстрації в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2013 року № 2-4135/12 позовні вимоги [PERSON] до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві, ТОВ «Юнор», [PERSON] , [PERSON] , за участі третіх осіб ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про визнання прилюдних торгів, проведених 14 грудня 2009 року, недійсними залишено без задоволення. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Микитенко О. В. від 11 травня 2018 року № 41035496 відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, на квартиру, що розташована [ADDRESS] за суб`єктом: [PERSON] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін Згідно статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства визначено судовий захист цивільного права та інтересу (пункт 5). Положеннями статті 11 вказаного Кодексу визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, до таких віднесено договори та інші правочини (ч.2 п.1). Відповідно до статті 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.2). Статтею 629 цього Кодексу визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Разом з тим із положень чинного законодавства не вбачається, що за наявності договірних відносин їх учасник, чи інша особа, як то прокурор, можуть припиняти їх поза передбаченою законодавством процедурою. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» ЄСПЛ постановив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Крім того, у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 зі справи №916/5073/15. Згідно з вимогами частин першої та третьої статті 62 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Пунктом 2.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Тимчасове положення № 68/5)), визначено, що прилюдні торги - це продаж майна, за яким його власником стає покупець, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. За змістом пункту 6 Тимчасового положення № 68/5 після повного розрахунку покупців за придбане майно, на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копії документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби. Затверджений акт державний виконавець видає покупцеві. На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець. Під час розгляду справи встановлено, що позивач придбав з прилюдних торгів 38/300 частин квартири [ADDRESS] за 97 100, 00 грн. Тобто [PERSON] є покупцем цього майна за договором купівлі-продажу, який судом не визнавався недійсним, є чинним та підлягає виконанню. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах. Враховуючи те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав і у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення або захисту порушеного права. У частині першій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. За приписами частин першої-третьої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Судом встановлено, що передумовою для звернення [PERSON] до суду із позовом до [PERSON] стало рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Микитенко О. В. від 11 травня 2018 року № 41035496 про відмову у державній реєстрації права власності. Разом з тим, така відмова не вказує на те, що порушене право [PERSON] підлягає захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, адже навіть обставина невизнання [PERSON] результатів прилюдних торгів 2009 року не зумовлює неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів. Позивач у встановленому законом порядку набув право власності на спірне нерухоме майно, правова підстава такого набуття (договір купівлі-продажу) не відпала, а відтак у випадку незгоди із рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації він має право оскаржити його до суду, що буде належним способом захисту порушеного права.

Outcome: dismissed