Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] та просить стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 58355 грн. 08 коп. та сплачений судовий збір в розмірі 2102 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14.05.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» , яке в подальшому змінило найменування на ВТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р25.205.71294. Згідно із кредитним договором відповідач отримала кредит у розмірі 50000 грн. зі сплатою 10 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Банк виконав свої зобов`язання, станом на 30.09.2016 року відповідач не повернула банку отриманий кредит та не сплатила нараховані відсотки та комісію. 30.09.2016 року між ТОВ «ФК «Рантьє» та Банком укладено договір факторингу № 30/09-1. Згідно умов договору факторингу клієнт (первісний кредитор, Банк) відступив ТОВ «ФК «Рантьє» з 30.09.2016 року, а ТОВ «ФК «Рантьє» набув право грошової вимоги за кредитним договором. 28 лютого 2017 року між ТОВ «ФК «Рантье» та ТОВ «ФК «Серет», яке змінило найменування на ТОВ «Нью Файненс Сервіс», укладено договір факторингу №28/02-1, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №Р25.205.71294 від 14.05.2015 року, за яким відповідач є боржником. Станом на 28 лютого 2017 року (дата відступлення права вимоги) загальна заборгованість за кредитним договором становила 77176 грн. 71 коп. Після відступлення права вимоги відповідачем здійснено сплат на загальну суму 18821 грн. 63 коп. Останній платіж здійснено 15.01.2016 року. 30.01.2017 року за заявою ТОВ «ФК «Рантьє» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис № 78 про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, який рішенням суду від 04.10.2019 року був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Зважаючи на те, що заборгованість відповідача за кредитним договором залишається не погашеною, що змусило позивача звернутися за захистом порушених прав. Ухвалою суду від 04.03.2020 року провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У визначений в ухвалі суду строк представник відповідачки [PERSON] - адвокат Захаров О.О. звернувся з запереченнями проти розгляду справи в спрощеному провадженні, з заявою про застосування строків позовної давності та подав зустрічну позовну заяву. [PERSON] , в інтересах якої діє представник Захаров О.О. звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» та просить визнати недійсним з моменту укладення п. 1.4 кредитного договору № Р25.205.71294 від 14 травня 2015 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» правонаступником якого є ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» та [PERSON] , щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості; зобов`язати ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» здійснити перерахунок сплачених [PERSON] платежів за комісією та зарахувати їх в рахунок оплати тіла кредиту, починаючи з моменту укладення кредитного договору на загальну суму 3568 грн. 90 коп.; визнати недійсним з моменту укладення п. 5.4 кредитного договору № Р25.205.71294 від 14 травня 2015 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» правонаступником якого є ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» та [PERSON] , щодо розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків вимог, які виникають при виконанні кредитного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що звернувшись у березні 2020 року до адвоката за правовою допомогою, після аналізу умов кредитного договору, було з`ясовано, що при укладанні кредитного договору було порушено чинне законодавство України та було внесено положення, які не можуть вважатися законними. Так, встановивши у кредитному договорі обов`язок сплачувати щомісячні комісії за обслуговування кредитної заборгованості, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану плату ( комісію) надаються їй як клієнту банка, тому вважає, що відповідач нараховував та отримував кошти за послугу, яку вона не замовляла, а отримані від сплати комісії кошти йшли на обслуговування кредиту за її рахунок, що є незаконним. Вважає, що п. 1.4 кредитного договору суперечить абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент спірних правовідносин, згідно якої кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. В зв`язку з тим, що з травня 2015 року для виконання кредитного договору позивачкою було здійснено багато платежів, які сплачувалися в різні проміжки часу, то сума незаконно отриманих коштів відповідачем є значною для неї. Згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, розмір комісії становив максимально в травні 2015 року- 1794,45 грн. та зменшувався кожного місяця приблизно на 20 грн. Розмір щомісячного платежу встановлений 2312,35 грн. проте відповідач майже всі кошти, які надходили на оплату кредиту, зараховував на оплату комісії, а на погашення кредиту практично нічого не залишалося, так як з внесеної суми ще утримувались кошти на сплату процентів за користування кредитом. Все це призвело до незаконного нарахування відповідачем відсотків на тіло самого кредиту, яке практично не зменшувалось, так як на погашення самого кредиту кошти зараховувались за залишковим принципом. Також, відповідачем порушено п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України « Про третейські суди», оскільки справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами, а у п. 5.4 кредитного договору, всі вимоги , які виникають при виконанні даного договору або в зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Ухвалою суду від 28.04.2020 року зустрічна позовна заява [PERSON] до ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» про визнання кредитного договору частково недійсним була прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 02.09.2020 року підготовче провадження було закрито, справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - адвокат Захаров просив відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС», зазначив, що той період часу, коли з заробітної плати відповідачки утримувалися грошові кошти в примусовому порядку на рахунок виконавчої служби, а потім позивачу, не може вважатися оплатою за кредитним договором, яку відповідачка здійснювала самостійно. Крім того, виконавчий документ за яким було відкрито виконавче провадження, а саме виконавчий напис приватного нотаріуса, рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню. Отже, позивач почав формувати заборгованість за кредитним договором 14.08.2015 року, а позовну заяву було прийнято судом лише 04.03.2020 року, тобто позивач пропустив строк пред`явлення позову до суду. А виконавчий напис нотаріуса не перериває строки позовної давності, в зв`язку із чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог, які заявлені після спливу строку позовної давності. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Від позивача ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» надійшли заперечення щодо заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності, в яких позивач посилається на те, що перебіг строку позовної давності в даному випадку, розпочався лише після визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, адже до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню права стягувача порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса. Також, від позивача ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що [PERSON] звернулася із вимогою про визнання недійсним пунктів 1.4. та 5.4. лише 30.03.2020 року, тобто майже через 5 років з моменту укладення Кредитного договору, а отже з істотним пропуском позовної давності, передбаченої ч. 1 ст. 257 ЦПК України. У даному випадку не свідчать про дотримання позовної давності доводи [PERSON] про те, що про недійсність (на її думку) вище вказаних умов Кредитного договору вона довідалася лише у березні 2020 року, коли звернулася за правовою допомогою до адвоката, адже відповідач не надає жодних доказів того, що дійсно зверталася за відповідною правовою допомогою, що це відбулося саме у березні 2020 року, що їй було надано саме ту правову допомогу, про яку вона зазначає, та, найголовніше, що перешкоджало їй звернутися за відповідною правовою допомогою раніше. Посилаючись на вимоги Закону України «Про банки та Банківську діяльність», Методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та Закон України «Про споживче кредитування», вважає необґрунтованими доводи [PERSON] щодо недійсності п. 1.4 кредитного договору, яким передбачено нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості. Також вважає, що не ґрунтується на законі вимога [PERSON] про визнання п. 5.4 кредитного договору недійсним, посилаючись правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17. В судове засідання представник позивача ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» не прибув, просив суд проводити розгляд справи за відсутності представника. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не прибула, повідомлялася належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши представника [PERSON] - адвоката Захарова О.О., перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, 14.05.2015 року між ПАТ «Ідея Банк», яке в подальшому змінило найменування на ВТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р25.205.71294. Згідно із кредитним договором відповідач отримала кредит у розмірі 50000 грн. зі сплатою 10 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. ( а. с. 7-9) Банк виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кредитні кошти, що підтверджується видатковими касовими/меморіальними ордерами. ( а. с. 13) 30.09.2016 року між ТОВ «ФК «Рантьє» та Банком укладено договір факторингу № 30/09-1. Згідно умов договору факторингу клієнт (первісний кредитор, Банк) відступив ТОВ «ФК «Рантьє» з 30.09.2016 року, а ТОВ «ФК «Рантьє» набув право грошової вимоги за кредитним договором. ( а. с. 18-20) 28 лютого 2017 року між ТОВ «ФК «Рантье» та ТОВ «ФК «Серет», яке змінило найменування на ТОВ «Нью Файненс Сервіс», укладено договір факторингу №28/02-1, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №Р25.205.71294 від 14.05.2015 року, за яким відповідач є боржником. Станом на 28 лютого 2017 року (дата відступлення права вимоги) загальна заборгованість за кредитним договором становила 77176 грн. 71 коп. (а. с. 23-26) У відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Позичальник [PERSON] підписала довідку-повідомлення від 14.05.2015 року, згідно якої вона підтвердила, що кредитодавець до підписання кредитного договору надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування. ( а. с. 12) Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів. В зв`язку із невиконанням відповідачем умов кредитного договору, 07.12.2016 року на її адресу ТОВ «ФК «РАНТЬЄ» було направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. ( а. с. 28-29) Проте, відповідач у встановлений термін зобов`язання за кредитним договором не виконала, та 30.01.2017 року за заявою ТОВ «ФК «РАНТЬЄ» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. було вчинено виконавчий напис за № 78 про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. ( а. с. 34) Вказаний виконавчий напис рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04.10.2019 року був визнаний таким, що не підлягає виконанню. З довідки про заборгованість за кредитом вбачається, що позичальник [PERSON] не виконала свої зобов`язання, останній платіж нею було здійснено 15.01.2016 року, внаслідок чого в неї виникла заборгованість станом на 15.01.2020 року в загальному розмірі 58355 грн. 08 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту-49463,69 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями в розмірі 8891,39 грн. ( а. с. 15-17) Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором, відповідачка порушила зазначені вище норми законодавства та умови кредитного договору. Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідач за первісним позовом [PERSON] не надала під час розгляду справи доказів на спростування доводів позивача щодо наявності заборгованості, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, як такі, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Що стосується клопотання [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідачка починаючи з 15.01.2016 року припинила виконання зобов`язань за кредитним договором, 30 січня 2017 року за заявою ТОВ «ФК «РАНТЬЄ», якому на той час належало право вимоги за кредитним договором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. було вчинено виконавчий напис за № 78, згідно якого стягнуто з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 77176 грн. 71 коп. та 1600 грн. витрати на його вчинення. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04.10.2019 року виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України). Отже, ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» не передбачав та не міг передбачити можливість ухвалення рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса, що і стало підставою для пропуску позовної давності. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Отже, до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню права стягувача порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса. Зазначене узгоджується з правовим висновком наведеним Верховним Судом в постанові від 25 березня 2019 року в справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61-39634св18), підстав відступу від якого не знайшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) , в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 року справа № 450/18/15-ц. Таким чином, позивачем було дотримано строк позовної давності при зверненні до суду з позовними вимогами до [PERSON] . Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» про визнання кредитного договору частково недійсним суд зазначає наступне. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] на обґрунтування своїх вимог вказує, що всупереч вимогам закону, відповідач майже всі кредитні кошти, які надходили на оплату кредиту, зараховував на оплату комісії та на оплату процентів за користування кредитом. Все це призвело до незаконного нарахування відповідачем відсотків на тіло кредиту, а не на погашення кредиту, і ці обставини є підставами для визнання п. 1.4 кредитного договору недійсним. А крім того, відповідачем порушено п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами, а у п. 5.4 кредитного договору, всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді. Згідно ст.6 ЦК України передбачено, що сторони мають укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегульовувати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Статтею627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Відповідно до ч. 2. ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною, (ч. 1 ст. 642 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п. 7 ППВСУ №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено та не спростовано сторонами, що 14.05.2015 року між ПАТ «Ідея Банк», яке в подальшому змінило найменування на ВТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р25.205.71294. Згідно із кредитним договором відповідач отримала кредит у розмірі 50000 грн. зі сплатою 10 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Згідно Довідки-повідомлення від 14.05.2015 року [PERSON] погодилася з умовами кредитного договору, підтвердила, що вся наведена в ньому інформація є їй зрозумілою та вона погоджується з нею. У випадку ж незгоди з кредитним договором [PERSON] була наділена правом протягом двох тижнів відкликати власну згоду на його укладення, проте таким правом не скористалася, натомість продовжила його виконувати здійснюючи платежі на погашення заборгованості за кредитним договором. ( а. с. 12) Протягом встановленого строку відповідачка [PERSON] не відмовилась від укладення договору, а виконувала його, повертала кредит частинами, що свідчить про погодження його умов. Згідно п. 1.4 кредитного договору № Р25.205.71294 від 14.05.2015 року, за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2 5000% від початкової суми кредиту. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2007 №168, в редакції від 12.11.2007 року, що була чинна на момент укладення Кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Відповідно методики розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, що є додатком № 1 до чинних на даний час Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 № 49, банк розраховує загальну вартість кредиту для споживача у грошовому виразі за такою формулою; ЗВК = ЗРК + ЗВСК, де ЗВК - загальна вартість кредиту; ЗРК - загальний розмір кредиту, тобто сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Згідно зі абзацом 6 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що була чинна на момент укладення Кредитного договору, у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, серед іншого, також детальний опис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Також, за змістом абзацу 2 частини 2 статті 8 чинного на даний час Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Згідно п. 5.1 кредитного договору № Р25.205.71294 від 14.05.2015 року позичальник заявляє та гарантує, що: уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в даному Договорі та кредитній справі Позичальника у Банку), які повідомленні та надані ним Банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; Банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними: належний йому примірник оригіналу даного Договору йому вручено Банком при підписанні даного Договору; умови даного Договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання Позичальником взятих на себе зобов`язань. Таким чином, така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, була передбачена законодавством України, як на момент укладення кредитного договору, так і продовжує існувати на даний час та визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. В свою чергу [PERSON] підписавши кредитний договір, погодилася з усіма його умовами та підтвердила, що вся наведена у ньому інформація є їй зрозумілою та вона погоджується з нею. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вимогами ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Обов`язковою умовою правочину є досягнення сторонами згоди всіх суттєвих вимог договору і дотримання при цьому письмової форми, за умови підписання його сторонами, як передбачено ч. 2 ст. 207 ЦК України. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення. Щодо посилань [PERSON] на правову необізнаність, на ту обставину, що вернувшись лише у березні 2020 року до адвоката за правовою допомогою, який після аналізу кредитного договору з`ясував порушення вимог законодавства з боку відповідача, суд зазначає, що дані обставини не відповідають дійсності та спростовуються доказами, наданими банком, а доводи є лише голослівними і не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами. Отже, передбачена п. 1.4 кредитного договору плата за обслуговування кредитної заборгованості є законною, тому підстав для здійснення перерахунку сплачених [PERSON] платежів за комісією та зарахування їх в рахунок оплати тіла кредиту не має. Посилання [PERSON] на недійсність п. 5.4 кредитного договору, яким передбачено третейське застереження суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне. Пунктом 5.4. Кредитного договору передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди. Умови Договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору. Позичальник підписанням цього Договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду. Згідно Закону України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» №2983-VI від 03.02.2011, що набрав чинності 11.03.2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» було доповнено пунктом 14, у відповідності до якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Отже, не зважаючи на те, що пунктом 5.4. Кредитного договору передбачено третейське застереження, таке на даний час не може бути виконане, адже в силу пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, не можуть бути предметом третейського розгляду. Тобто, пункт 5.4. Кредитного договору є нікчемним, адже його недійсність прямо встановлена п. 14 ч, 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», що узгоджується із ч. 2 ст. 215 ЦК України, згідно якої недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Вказане узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17. Крім того, суд зазначає, що кредитний договір укладений між банком та [PERSON] 14.05.2015 року, із вимогою про визнання частково недійсним п. 1.4 та 5.4 кредитного договору, остання звернулася 30.03.2020 року. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом не беруться доводи [PERSON] та її адвоката про те, що про недійсність, на її думку, умов кредитного договору вона довідалася лише у березні 2020 року, коли звернулася за правовою допомогою до адвоката, так як жодних доказів з цих підстав нею не надано. Крім того, суд вказує, що за правовою допомогою [PERSON] звернулася набагато раніше, коли ініціювала подання позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Посилання представника [PERSON] на те, що на момент подання позову про визнання виконавчого напису таким, що не відповідає виконанню він не звернув уваги на недійсність деяких пунктів кредитного договору, так як був зосереджений на скасуванні виконавчого напису, судом не беруться до уваги так як не ґрунтуються на вимогах закону. Виходячи з обставин справи та наданих сторонами доказів, суд вважає, що наявність правових підстав для визнання частково недійсним кредитного договору № Р25.205.71294 від 14.05.2015 року, [PERSON] не довела, чим не виконала вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги є недоведеними, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Згідно ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved