Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач та його представник - адвокат Дмітрієв М.О. звернулись до суду з позовною заявою, яка в подальшому була уточнена після залишення позову без руху, до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, у якому просять встановити юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] без шлюбу у період з вересня 2014 року по наступний час; визнати житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер: 63101138800:10:008:0001 сумісно придбаним майном [PERSON] та [PERSON] ; визнати за мною [PERSON] право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] ; визнати за мною [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянку (кадастровий номер: 63101138800:10:008:0001), площею 0,06 га. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з вересня 2014 року сторони почали мешкати однією сім`єю як чоловік та дружина. Разом з двома дітьми від попереднього шлюбу [PERSON] переїхала до позивача в його квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Вони почали вести спільне господарство мали спільний бюджет, фактично виконувати права та обов`язки подружжя, виховувати дітей, проводили дозвілля, проводили ремонт в квартирі, купували техніку. В 2016 року у сторін народилась дитина, донька - [PERSON] , [INFO] , З 2016 року відповідач знаходилась у декретній відпустці, та не працювала. В період народження нашої дитини, так і на теперішній час, позивач працює у таксопарку. На його утриманні знаходиться матір похилого віку, цивільна дружина із спільною донькою, її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від попереднього шлюбу. У 2018 році, сторони вирішили, що оскільки маємо трьох малолітніх дітей, для родини буде краще переїхати із квартири у приватне домоволодіння. Однак сторонам бракувало коштів. Мати позивача- [PERSON] , 1941 року народження, яка за своїм бажанням доглядала дітей, запропонувала продати обидві квартири які належали їй та [PERSON] , та купити домоволодіння, в якому в подальшому проживати однією сім`єю великою родиною. 05.07.2018 року була продана квартира, яка де-факто належала моєї матері [PERSON] , однак була зареєстрована на [PERSON] , [INFO] , та за які вона отримала грошові кошти від продажу. Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. за номером 2518. З грошових коштів, які мати позивача отримала від продажу своєї квартири, було внесено задаток за будинок [ADDRESS] та присадибну земельну ділянку площею 0,0600 га у розмірі, еквівалентно 800 доларів США. Решта коштів, які належали [PERSON] еквівалентно 18000 доларів США були внесені позивачем пізніше. Тобто, половина вартості домоволодіння вищевказаного будинку була сплачена грошовими коштами, які належали матері позивача. За для внесення другої половини оплати домоволодіння, 04.08.2018 позивачем за довіреністю було продано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , котра була зареєстрована на ім`я [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу № ННК 092395 від 10.08.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Кардашин Р.С. сторонами, за спільні грошові кошти було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відносно позивача як боржника зі іпотекою було внесено постанову щодо арешту майна, з цивільною дружиною [PERSON] ми вирішили оформити новий будинок та земельну ділянку, площею 0,06000 га на її ім`я. Таким чином, договір купівлі-продажу було оформлено саме на ім`я [PERSON] . Також зазначив, що під час здійснення купівлі-продажу квартир та будинку, грошові кошти знаходились у позивача. Саме він здійснював розрахункові операції. Після купівлі домоволодіння, позивач за свої особисті кошти зробив капітальний ремонт будинку, оскільки на момент придбання, будинок знаходився в майже непридатному для проживання стані. Позивач вкладав великі суми коштів в обладнання будинку, будував надвірні будівлі. В домоволодіння [ADDRESS] на даний час проживає: позивач, відповідач, її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] , наша донька [PERSON] та [PERSON] . Однак, на протязі останнього року сімейне життя між сторонами поступово погіршилось. На даний час кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. З 24.04.2020 позивач з [PERSON] не проживає в одному будинку, стосунки мають вкрай напружені. 12.05.2020 ухвалою суду відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження та відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] та його представника - адвоката Дмітрієва М.О. про забезпечення позову. Через канцелярію суду 04.06.2020 надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] . Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.06.2020 позовну заяву залишено без руху. Позивачем та його представником [PERSON] 18.06.2020 усунуто недоліки позовної заяви. 22.07.2020. продовжено розгляд справи та призначено підготовче судове засідання. 12.08.2020 на адресу суду від представника відповідача - адвоката Радченко О.В. надійшов відзив на уточнену позовну заяву. 27.08.2020 від позивача та його представника надійшла відповідь на відзив на уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 23.09.2020 у задоволенні заяви представника відповідача -адвоката Радченка О.В. про відвід секретаря судового засідання Кієнко А.О. відмовлено. 23.09.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. 23.11.2020 від представника позивача адвоката Дмітрієва М.О. надійшло клопотання про оголошення перерви у розгляді вищевказаної цивільної справи для надання часу за для вирішення питання про скасування договору дарування спільного майна, укладеного з [PERSON] 23.11.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача. 21.01.2021 ухвалою суду у задоволенні клопотання представника позивача про оголошення перери відмовлено. Ухвалою суду від 22.02.2021 залучено Департамент у справах дітей Харківської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Третя особа Департамент у справах дітей Харківської міської ради надали заяву про розгляд справи без участі представника. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали уточнену позовну заяву та просили її задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі, у задоволенні позову просили відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25.05.2016 року Червонозаводським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . 05.07.2018 року [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , у якості продавця укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Продаж зазначеної квартири вчинено за 700660 грн. У судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] , яка пояснила, що є дружиною двоюрідного брата [PERSON] , при укладенні вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири вона присутня не була та ніяких грошових коштів від продажу не отримувала, оскільки була лише формальним власником вказаного житла. Фактично у квартири проживала та володіла нею матір [PERSON] - [PERSON] . Усі кошти від продажу квартири отримав [PERSON] та в подальшому витратив їх на купівлю спільного з [PERSON] житла - будинку, де вони планували проживати разом з дітьми. Також, вказала, що близько шести останніх років [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, виховували дітей та планували спільне майбутнє у будинку, який був придбаний на ім`я [PERSON] . Свідок, її чоловік, [PERSON] та [PERSON] раніше товаришували, часто проводили час разом. 04.08.2018 року [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , у якості продавця укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Продаж зазначеної квартири вчинено за 840000 грн. У судовому засіданні з пояснень сторін у справі встановлено, що [PERSON] є рідним дідусем [PERSON] , вказана обставина визнана учасниками справи. 10.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він був власником будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] у якості майбутніх покупців приходили оглядати будинок разом, спочатку планували виступити вдвох у якості покупців за договорами купівлі-продажу, але потім договори з невідомих йому причин були укладені ним лише з [PERSON] [PERSON] із спілкування з [PERSON] та [PERSON] вважав їх подружжям, яке планує разом із дітьми проживати у будинку однією сім`єю. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, 17.09.2019 року за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] . Приблизно з 2015 року її син проживав однією сім`єю з [PERSON] у належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS] . Спочатку вони проживали разом з двома неповнолітніми дітьми [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] . У 2016 році у них народилась спільна дочка [PERSON] . У [PERSON] була власна квартира [ADDRESS] , яка формально була зареєстрована на праві власності за [PERSON] через те, що [PERSON] виступила стороною за договором поруки та боялась втратити своє майно. Оскільки її син та його дружина [PERSON] хотіли разом із дітьми проживати у власному будинку, вони вирішили продати квартиру [PERSON] , а також квартиру дідуся [PERSON] - [PERSON] та купити власний будинок, де в подальшому планували проживати однією сім`єю. Так вони і вчинили, у придбаному будинку [PERSON] зробив ремонт, а потім близько двох років [PERSON] проживала разом із сином та його родиною - [PERSON] та трьома дітьми за адресою: [ADDRESS] , та допомагала доглядати за дітьми. Згодом стосунки у родині погіршились і вона вимушена була виїхати з будинку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що протягом тривалого часу є сусідом [PERSON] у будинку [ADDRESS] . Приблизно з 2014 року [PERSON] проживав у своїй квартирі з родиною - дружиною [PERSON] та двома дітьми, згодом у них з`явилась третя дитина. [PERSON] періодично зустрічав [PERSON] та [PERSON] біля під`їзду будинку, вони вітались. Одного разу [PERSON] заходив до квартири [PERSON] з побутових питань, там перебували [PERSON] , [PERSON] та діти, була звичайна для родини обстановка. У [PERSON] склалось враження, що це звичайна, нормальна сім`я. Свідок [PERSON] , яка також є сусідкою [PERSON] у будинку [ADDRESS] , у судовому засіданні підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] жили разом приблизно з 2014 року однією сім`єю. Вона досить часто бачила [PERSON] у цей період у дворі будинку спочатку з двома дітьми, потім з`явилась ще одна дитина - дівчинка. [PERSON] як правило знаходилась вдома, а [PERSON] працював. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] протягом тривалого часу його пов`язують фінансові стосунки. [PERSON] був знайомий також з колишньою дружиною [PERSON] . Оскільки [PERSON] працював у Харківському міському перинатальному центрі, до нього на роботу [PERSON] привозив [PERSON] , у зв`язку із її вагітністю. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13.06.2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів встановлено, що [PERSON] проживає однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] та [INFO] у них народилась спільна донька. За рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21.01.2016 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , рішення набрало законної сили 02.02.2016 року. За рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 26.11.2014 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , рішення набрало законної сили 07.12.2014 року. Виходячи зі змісту положень ст. 74 СК України та п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», перебування чоловіка та жінки у будь-якому іншому шлюбі виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у цей же період часу. Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч.ч.1-5 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. За вимогами п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України, слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Допитані в судовому засіданні свідки кожен окремо в своїх поясненнях суду пояснили, що знайомі зі сторонами протягом тривалого часу, сторони проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, виховували спочатку двох дітей, потім у них народилась спільна дитина, мали плани на майбутнє, за спільні кошти купували нерухоме майно для спільного проживання. Верховний Суд в Постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148 цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч.4 ст. 263 ЦПК України) Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…». Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В силу своєї делікатності особисті відносини між подружжям не піддаються зовнішньому впливу та знаходяться поза сферою правового регулювання, що вказує на їх особливий характер. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). З огляду на наведене, системний аналіз наявних доказів дозволяє суду дійти висновку про наявність у [PERSON] та [PERSON] відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, так як між ними на той час склалися усталені стосунки, притаманні подружжю - факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, спільне виховання дітей, народження спільної дитини, наявність відносин між кровними родичами: дідусем [PERSON] та [PERSON] , проживання матері [PERSON] разом із родиною [PERSON] та [PERSON] тощо. Факту спільного проживання однією сім`єю не спростовано і показаннями свідків. Так, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: свідки підтвердили факт спільного проживання разом, ведення спільного господарства, планування спільного життя, наявність спільного побуту, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні ст. 74 СК України. До матеріалів справи позивачем долучено ряд фотографій, які підтверджують факт його спільного проживання з [PERSON] та дітьми однією сім`єю. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження його спільного проживання разом з [PERSON] в період з 03.02.2016 року по 24.04.2020 рік однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Доказів зворотного суду не надано. З приводу позовних вимог щодо визнання житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою спільним сумісним майном та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину будинку та земельної ділянки встановлено наступне. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 0.06 га та житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, укладеного 01.09.2020 року, зареєстровані на праві власності за [PERSON] . Отже, після відкриття провадження у справі, вищевказане нерухоме майно було передано [PERSON] у власність її неповнолітньому сину [PERSON] за договором дарування. [PERSON] не є учасником справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. На позивача покладений обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згоден, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Згідно ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону№ 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Будь-яких клопотань зі сторони позивача про заміну відповідача суду не подано. Враховуючи викладене, суд вважає вірним відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, оскільки позовні вимоги в цій частині пред`явлені до неналежного відповідача. На підставі зазначеного та

Outcome: partial