Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 12095,56 гривень та витрат по сплаті судового збору в розмірі 1378 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 09 січня 2009 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 4500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному сайті банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язаний за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30 листопада 2015 року має заборгованість в розмірі 12095,56 гривень, яка складається з наступного: 6035,83 гривень - заборгованість за кредитом; 4229,60 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 777,96 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина); 552,17 гривень - штраф (процентна складова). Просить позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача Палій Ю.В., яка діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив у задоволені позову відмовити в повному обсязі, мотивуючи це тим, що між ним та банком було укладено додаткову угоду від 16 грудня 2016 року, яку він у цей же день повністю виконав, проте позивач не виконав вимоги вищевказаної додаткової угоди та продовжує вимагати у нього кошти. Просить відмовити в задоволені позову та розірвати кредитний договір, оскільки він повністю виконав покладені на нього додатковим кредитним договором обов'язки. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Між ПУБЛИЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИМ БАНКОМ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено споживчий договір кредиту № б/н від 06 січня 2009 року, шляхом підписання позичальником заяви позичальника, яка разом з запропонованими позивачем умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами складає кредитно-заставний договір (а.с. 8-15). Споживчий строковий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період сплати платежів визначені в заяві позичальника, підписанням якої клієнт та банк укладають кредитно-заставний договір. Розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в обумовлені у заяві строки. Згідно копії статуту у новій редакції ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» за рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. У зв'язку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником всіх прав та зобов'язань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (а.с. 20). Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 054809, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КБ «ПРИВАТБАНК» знаходиться за адресою: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50 (а.с. 19). Згідно копії банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року, наданої Національним банком України, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК внесено до державного реєстру банків 19 березня 1992 року за № 92 на право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 19). З копії довідки серії АА № 241170 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України вбачається, що ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» є юридичною особою, його керівником є [PERSON], та видами діяльності за КВЕД (класифікація видів економічної діяльності) 65.12.0 є інше грошове посередництво та інституційний сектор економіки за КІСЕ (класифікація інституційних секторів економіки) S.12202 - інші приватні депозитні корпорації (а.с. 18). З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 09 січня 2009 року вбачається, що станом на 30 листопада 2015 року відповідач має заборгованість в розмірі 12095,56 гривень, яка складається з наступного: 6035,83 гривень - заборгованість за кредитом; 4229,60 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 777,96 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина); 552,17 гривень - штраф (процентна складова) (а.с. 4-7). Відповідно до копії додаткової письмової угоди (договором про реструктуризацію заборгованості) (а.с. 55) укладеної 16 грудня 2016 року між представником позивача (ПАТ КБ ПРИВАТБАНК) та відповідачем, яка підписана також головою правління ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, яка містить печатку банку, заборгованість за кредитним договором б/у від 09 січня 2009 року станом на 16 грудня 2016 року становить 29524,07 грн. На 19 грудня 2016 року за вищевказаним договором заплановане проведення реструктуризації, а саме, згідно звернення [PERSON], за кредитним договором б/н від 09 січня 2009 року буде зафіксована сума заборгованості в розмірі 7000 грн. Дана сума повинна бути погашена не пізніше 16 грудня 2016 року. Погашення судових витрат банку у розмірі 1378 грн. є обов'язковою умовою проведення реструктуризації. В разі виконання вищевказаних умов, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» гарантує списання залишку заборгованості в повному обсязі та відсутність претензій за договором № б/н від 09 січня 2009 року. З копій квитанцій (а.с. 56) від 16 грудня 2016 року вбачається, що відповідач по справі повністю виконав вимоги вищевказаного договору реструктуризації та сплатив суму боргу в розмірі 7000 грн., та судові витрати в розмірі 1378 грн., дані факти не були спростовані в судовому засіданні представником позивача належними та допустимими доказами у розумінні діючого ЦПК України. Згідно частини 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до копії виписки за період з 01 січня 1999 року по 23 вересня 2017 року (а.с. 77-124, 130-153) вказано рух по кредитній картці на ім'я [PERSON] за вищевказаний період, проте даний висновок належним чином та у відповідності до норм діючого законодавства України не завірений та з нього не можливо побачити суму заборгованості, а саме що на що помножується щоб отримати остаточну суму заборгованості по кредитному договору і ця виписка не узгоджується з додатковою письмовою угодою (договором реструктуризацію заборгованості) (а.с. 55), укладеної 16 грудня 2016 року між представником позивача (ПАТ КБ ПРИВАТБАНК) та відповідачем і тому не може бути прийнята судом за основу при ухваленні судового рішення, оскільки вона суперечить показанням відповідача, матеріалам справи, в тому числі і вищевказаній письмовій додатковій угоді, які є послідовними та логічними, і не мають суперечностей між собою та письмовими доказами. Відповідно до вимог ст. ст. 1054, 1055 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у строк, встановлений договором. Боржник зобов'язаний виконати своє зобов'язання, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не передбачено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Споживчий кредит - це кошти що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року роз'яснено щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст.1 ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, а саме у п. 3.2 вказаного рішення одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 Цивільного Кодексу України. Разом з тим, зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд вважає, що держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пунктом 9 (абз.1) Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК ). Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Положеннями ст. 19 Конституції України передбачений правовий порядок в Україні, який ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про захист прав споживачів», Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 12 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавець має право проводити реструктуризацію шляхом надання позичальнику відстрочки сплати суми основного боргу за договором про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років. Продовжити строк договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обставин, щодо фінансового стану позичальника. З правової позиції, висловленої Верховним Судом України від 09 вересня 2015 року у справі про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 січня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2015 року вбачається, що статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено додаткову письмовому угоду (договір реструктуризації заборгованості), в якій вказано волевиявлення обох сторін та яка спрямована на реальне настання правових наслідків, що нею було обумовлено, а саме в ній визначено порядок, умови та строк її виконання, а також в ній обумовлено порядок припинення кредитного договору № б/н від 09 січня 2009 року у разі виконання боржником у повній мірі додаткової угоди, окрім того слід зауважити, що цей договір підписали обидві сторони, тобто сторони в повній мірі дотримались вимог статей 203-204, 207-208 ЦК України і цей договір не був визнаний у порядку статті 215 ЦК України недійсним. Окрім того, слід зауважити, що позивач у разі не згоди з тим, що відповідач виконав всі їх вимоги, визначені додатковою письмовою угодою (договором реструктуризації), укладеною 16 грудня 2016 року, і у разі бажання уникнути наслідків її настання, міг скористатися своїм правом, наданим йому статтею 214 ЦК України, а саме міг відмовитися від неї, але у такій же самій формі, в якій було вчинено правочин. Проте позивач цим правом не скористався. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, представником позивача не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів щодо підтвердження факту не виконання відповідачем договору про реструктуризацію заборгованості і що цей договір анульований і не має юридичної сили, або той факт, що позивач скористався своїм правом і у судовому порядку визнав додаткову письмову угоду (договір реструктуризації), укладену 16 грудня 2016 року, недійсною, або те, що він у відповідності до норм статті 214 ЦК України відмовився від здійсненого ним правочину. Оскільки між сторонами укладено додаткову угоду, що не суперечить і самому кредитному договору, тобто це є волевиявлення обох сторін, то перший договір виконаний і втратив чинність, оскільки між сторонами укладено додаткову письмовому угоду (договір реструктуризації заборгованості), яку відповідач виконав у повному обсязі, у строки та порядок вказаний саме у цій угоді, про що є підтвердження в матеріалах справи і що не спростовується представником позивача у судовому засіданні. У разі якщо одній із сторін не зрозумілий зміст правочину, який вони уклали між собою, то вони у відповідності до норм статті 213 ЦІК України мають право витлумачити зміст правочину стороною або сторонами, або на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідності до вищезазначених нормативно-правових актів України можна зробити висновок про те, що позивач шляхом укладення додаткової письмової угоди (договору реструктуризації заборгованості) реалізував своє право щодо стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором № б/н від 09 січня 2009 року, і яку повністю було виконано відповідачем, про що свідчать вищевказані письмові докази, зокрема: копія додаткової письмової угоди (договір реструктуризації заборгованості) (а.с. 55), укладеної 16 грудня 2016 року між представником позивача (ПАТ КБ ПРИВАТБАНК) та відповідачем, яка також підписана головою правління ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та містить печатку банку, та копії квитанцій (а.с. 56) від 16 грудня 2016 року. В судовому засіданні представником позивача не доведено той факт, що діючим законодавством України передбачено, право повторної вимоги стягнення заборгованості по кредитному договору з відповідача, а тому у задоволені позовних вимог ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити. Що стосується вимоги відповідача висловленої усно в його поясненнях суду та виступу у судових дебатах про ухвалення судового рішення про розірвання кредитного договору, укладеного між ним та позивачем № б/н від 09 січня 2009 року, то суд враховує, що оскільки позивач не ставить однією зі своїх позовних вимог розірвання вищевказаного кредитного договору, а суд відповідно до вимог частини 1 статті 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, з урахуванням того, що відповідач у цьому судовому процесі не є тією процесуальною особою яка має право змінювати, або доповнювати позовні вимоги, і з цих підстав суд позбавлений можливості вирішити питання про розірвання кредитного договору в межах розгляду даної цивільної справи. Проте це не позбавляє права відповідача у відповідності до норм статті 651 ЦК України звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів з позовною заявою про розірвання кредитного договору. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed