Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач у квітні 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача Дніпровської міської ради про визнання права власності на квартиру у зв'язку з втратою правовстановлюючого документу. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві, та позивач і представник позивача у судовому засіданні посилалися на те, що позивачці на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Квартира була нею приватизована, про що виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 06 листопада 1996 року №3/2062/96 було видано свідоцтво про право власності на [NUMBER] від 06 листопада 1996 року, яке було зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» і записане у реєстровій книзі за №300п-18. Однак, свідоцтво позивачкою було втрачено. Для отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло позивачка письмово звернулася до управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради для оформлення дублікату свідоцтва про право власності на належну їй квартиру, надавши всі документи, які вимагало управління, зокрема розмістивши оголошення в газеті про визнання недійсним зазначеного свідоцтва про право власності на житло, однак їй було відмовлено з тих підстав, що відповідно довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 20.04.2015 року №4148 на квартиру видавалася довідка-характеристика від 01.12.1998 року №014992 для продажу та рекомендовано звернутися до суду. Посилаючись на викладені обставини на підставі ч. 1 ст. 392 ЦК України просили суд визнати за [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової карти платника податків [NUMBER], право власності на квартиру [ADDRESS], житловою площею 19,0 кв.м., загальною площею 39,28 кв.м. Позивач та представник позивача в судове засідання з'явилися. Позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання з'явився. Просив суд ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 листопада 1996 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження від 06 листопада 1996 року №3/2062/96 було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS] [PERSON], яке було зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» і записане у реєстровій книзі за [NUMBER]. Право власності [PERSON] не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Про втрату [PERSON] свідоцтва про право власності на житло були розміщено оголошення в двох номерах газети «Наше місто» від 26 березня та 16 квітня 2015 року (а. с. 10,11). 03.04.2015 року та повторно 03.02.2017 року [PERSON] звернулася до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] Відповідно до листа Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 17.02.2017 року, видати дублікат свідоцтва про право власності на зазначену квартиру орган приватизації не мають можливості, тому що на квартиру надавалася довідка -характеристика від 01.12.1998 року №014992 для продажу (довідка комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 20.04.2015 року №4148). Згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради «Про порядок оформлення і видачі дублікатів свідоцтв про право власності на квартиру (будинок), отриманих при приватизації державного житлового фонду» від 20.12.2001 №3266 із змінами та доповненнями, у разі відповіді КП ДМБТІ про зроблене замовлення на оформлення витягу з Реєстру ( довідки - характеристики) на відчуження квартири (будинку) заявники повинні вирішувати питання про видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), отриманого при приватизації державного житлового фонду, у судовому порядку. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті ? визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підставою для визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України у випадку його невизнання або оспорення є доведення того, що при відсутності такого спору є підстави стверджувати про перебування майна у власності позивача. При цьому, такий правовий статус майна повинен бути набутим у порядку встановленому законом. Виходячи із змісту наведеної норми права, з урахуванням положень частини першої статті 15 ЦК України, потреба в такому захисті права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Спосіб захисту права власності у випадку втрати документа, який засвідчує право власності, можливий у разі відсутності інших правових механізмів отримання правовстановлюючого документу замість втраченого оригіналу. Відповідно до п. 37 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26 жовтня 2011 року, у разі втрати, пошкодження чи зіпсування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією, державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав, за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, оформляє свідоцтво, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування. Таким чином, існує установлений порядок видачі документів замість втрачених оригіналів, відтак норми ст. 392 ЦК України застосуванню не підлягають. Також суд звертає увагу на те, що позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Суду не надано доказів, на підтвердження того, що право позивача з боку Дніпровської міської ради в частині визнання за нею права власності на квартиру є порушеним. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги до Дніпровської міської ради не є обґрунтованими і доведеними. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до усього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

Outcome: dismissed