Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позовна заява мотивована тим, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01.07.1990 року. Шлюб між сторонами зареєстрований Великопавлівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області 01.07.1990 року, актовий запис № 8. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , які проживають разом з позивачкою і повністю перебувають на її утриманні та вихованні. В свідоцтві про народження [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] батьком зазначений відповідач [PERSON] . Посилаючись на те, що між сторонами погіршились подружні відносини, психологічна несумісність, часті сварки з цього приводу, відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей не надає, тому позивачка [PERSON] звернулася з позовом до суду і просила шлюб розірвати та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.02.2020 року до їх повноліття. Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 04.03.2020 року відкрито провадження по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Постернак М.І. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовільнити, відповідач [PERSON] позов визнав частково. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований Великопавлівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області 01.07.1990 року, актовий запис № 8 (а.с.7). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] (а.с.9-11). В свідоцтві про народження [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] батьком зазначений відповідач [PERSON] . Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, причиною цьому послужили, різні характери, різниця в поглядах на сім`ю та сімейне життя. При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами не має, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя та інтересам неповнолітніх дітей і тому, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 1 ст. 182 СК України, в редакції закону чинній з 8 липня 2017 року передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів ; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В частині 2 цієї статті вказано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як вбачається із змісту позовної заяви [PERSON] неповнолітні діти [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] проживають разом з нею і перебувають на її утриманні. Позивачка ніде не працює. В судових засідання 20.05.2020 року зобов`язано позивача [PERSON] надати довідку на чиєму утриманні перебувають неповнолітні діти, 28.07.2020 року повторно зобов`язано [PERSON] надати довідку на чиєму утриманні перебувають неповнолітні діти, але довідка позивачем так суду надана і не була. Зважаючи на те, що відповідач заперечив проти викладених у позові обставин щодо проживання дітей з позивачкою та їх утримання нею, доказів на підтвердження перебування неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] на утриманні позивачки [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Позивачка та її представник не довели, суду, та ненадали належних доказів, що діти перебувають на утриманні позивача, а тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів слід відмовити. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази мають бути належними, допустимими та достовірними відповідно до ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України. Суд, враховуючи вищевикладене приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial