Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.03.2008 р. за пропозицією знайомої [PERSON] він став учасником проекту «Спонсорство міст», яка була головним бухгалтером проекту. Ним було внесено у проект кошти близько 90000 доларів США. Йому обіцяли, що кошти вкладаються у прибуткові підприємства і обіцяли до 100% річних. У червні 2008 р. позивач зрозумів, що проект є фінансовою пірамідою і став вимагати повернення коштів, які йому повертали частками. Одного разу [PERSON] запропонувала повернути 1000 доларів США за умови підписання договору позики з раніше незнайомою [PERSON], а кошти за договором їй поверне [PERSON] Договір був датований березнем 2008 р., хоча укладений в червні. Кошти у розмірі 1000 доларів США, як частина раніше зробленого внеску повернула [PERSON] у 2010 р. [PERSON] звернулась до нього з позовом і її вимоги задоволені. [PERSON] йому коштів не надавала, у зв'язку з чим він звертався до поліції і під час досудового розслідування ці обставини підтверджено. Просив суд з урахуванням заяви від 13.02.2017 р. (а.с. 79) визнати недійсним фіктивний договір позики, датований 03.06.2008 р., у якому позикодавцем зазначена [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], а позичальником [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги з наведених підстав підтримали у повному обсязі. Позивач суду пояснив, що був учасником фонду [PERSON], вносив кошти для отримання прибутку. Коли зрозумів, що це фінансова піраміда прийшов до [PERSON], яка була представником фонду в Сумській області і став вимагати повернення коштів. Частину коштів забрав, але 1000 доларів запропонували віддати за умови підписання договору з [PERSON], хоча її не знав і особисто кошти не брав. 1000 доларів отримав в серпні чи вересні 2008 р. Договір не читав, кошти у [PERSON] не брав, про борг дізнався після того як рішення суду було пред'явлено до примусового виконання. Представник позивача [PERSON] вказував, що у сторін наміру виконувати укладений договір не було, він хотів повернути свої кошти, які вніс до проекту [PERSON]. Укладений договір є фіктивним, оскільки [PERSON] у борг кошти не брав, а забирав свої, не було досягнуто суттєвих умов договору позики - позивач у відповідача кошти не просив, а вона не давала. Вказані обставини встановлені під час досудового розслідування і підтверджуються постановою про закриття кримінального провадження. Суду зазначив, що ним при виготовленні позову допущено технічні помилки, вірним прізвище відповідача є [PERSON], а дата оспорюваного договору 06.03.2008 р., а не як ним вказано 03.06.2008 р. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи. Згідно поданої нею заяви при вирішенні позову покладалася на розсуд суду, вказала, що договір [PERSON] підписав у її присутності та [PERSON] (а.с. 65). Третя особа [PERSON] суду пояснила, що позивач за договором був учасником проекту [PERSON], вона була бухгалтером і представляла останнього за довіреністю. Позивач вносив кошти у доларах США під 100%. Частину коштів позивач забрав, а потім почалися проблеми і потрібна була людина яка б замість нього увійшла у проект. [PERSON] увійшла у проект, внесла кошти і за договором позики, укладеним з позивачем частину її коштів 1000 доларів США було надано [PERSON] Позивачу вона роз'яснила, що 1000 доларів кошти [PERSON] і для цього необхідно оформити договір позики, на що він погодився. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, третю особу, дослідивши докази по справі, матеріали кримінального провадження, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. 06.03.2008 р. було укладено Договір позики А 1-8 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON]. Загальна сума грошових коштів, які позикодавець передає позичальнику становить 1000 доларів, строком на 12 місяців від 100%. Договір підписано сторонами (а.с. 5). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.05.2012 р. (справа № 1806/2-932/11) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму заборгованості за договором в розмірі 15980 гривень 00 копійок, з них: 7990 грн. 00 коп.- основний борг, 7990 грн. 00 коп. - відсотки за користування позикою. (а.с. 6). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 24 постанови від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як на доказ фіктивності правочину позивач та його представник посилаються на постанову слідчого про закриття кримінального провадження, зазначаючи, що встановлені постановою обставини не підлягають доказуванню. Так, Постановою про закриття кримінального провадження від 15.12.2015 р. слідчого СВП (м. Суми) ГУНП в Сумській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015200440005125 від 12.09.2015 р. за заявою [PERSON] закрито за встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. З постанови вбачається, що допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що у 2008 р. вона передала грошові кошти у сумі 1000 доларів США [PERSON] у присутності [PERSON] при ній він написав розписку про отримання грошових коштів, оригінал розписки передано [PERSON] (а.с. 8 - 10). Суд не може погодитися з вказаними доводами позивача та його представника, оскільки згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено певні обставини встановлені лише судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили. Таким чином постанова слідчого про закриття кримінального провадження не є судовим рішенням, а тому не є підставою звільнення від доказування. Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо). Для встановлення в судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Так, на підтвердження фіктивності оспорюваного договору позивачем надано роздруківку звукозапису розмови. Суд не може взяти дану роздруківку як доказ, оскільки не відоме джерело та час виготовлення запису, його відтворення, не доведено, що роздруківка містить інформацію щодо предмета доказування за позовом, тобто є належним доказом. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. У даному випадку, позивач не спростовував той факт, що після підписання оспорюваного договору отримав кошти у розмірі 1000 доларів США., які були надані відповідачем. Отже судом не встановлено, що саме дві сторони правочину вчиняли його лише для вигляду. Вирішуючи наявний спір в межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги встановлені факти, надані сторонами та досліджені судом докази, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у позові обставин щодо фіктивності оспорюваного договору позики, а відтак у задоволенні позову - слід відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed