Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], яка в даний час проживає відповідачем. Відповідач чинить йому перешкоди у побаченнях з дитиною. Тому просить зобов'язати відповідача усунути перешкоду у спілкуванні з дитиною та визначити порядок його участі у вихованні дитини шляхом систематичних побачень з дитиною: кожної першої та третьої суботи і кожної першої та третьої неділі з 10-00 години до 20-00 години. Крім того, один Новий рік дитина проводить з матір'ю, а Пасху з ним, наступний Новий рік дитина свідкує з ним, а Пасху з матір'ю; встановити святкування дня народження дитини почергово з батьком та матір'ю; щорічно 16 січня (день народження позивача) син має проводити в сім'ї позивача; під час літньої відпустки позивача у продовж 10 днів дитина має перебувати з позивачем. В судовому засіданні позивач позов підтримав. Відповідач та його представник позов визнали частково і пояснили, що відповідач згодна на участь батька у вихованні дитини на умовах визначених у висновку служби у справах дітей. Зазначили, що відповідач не чинить жодних перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною. Вважають, що відповідач має зустрічатися з дитиною виключно за місцем проживання дитини у присутності матері, оскільки дитина хворіє. Також пояснила, що вона гуляє з дитиною кожного дня з 10 до 12 години, якщо дозволяє стан здоров'я дитини. Під час перебування дитини у лікарні згодна щоб батько спілкувався з дитиною взагалі без обмеження часу та перебував з дитиною безперервно у продовж всього часу перебування дитини у лікарні. Під час судових дебатів зазначили, що відсутні докази на підтвердження підстав для задоволення позову, а тому просять відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи позов підтримала частково і підтримала письмовий висновок служби у справах дітей СМР. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази подані сторонами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. За змістом ст.ст.141, 150 СК України, ст.ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, а предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Зазначеному обов'язку батьків відповідає відповідне право дитини, закріплене в ст.ст.8, 19 Закону України «Про охорону дитинства». Положеннями ст.ст.7, 155 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.153 СК України, ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право безперешкодне спілкуватися з нею, якщо таке право не обмежено законом або судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Положеннями ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таким чином, законодавством України закріплено рівний обов'язок батьків, в тому числі тих що мешкають окремо від дитини, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі та мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] [INFO]. Після розірвання шлюбу, неповнолітня дитина залишилася проживати разом з відповідачем. Також судом встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися вкрай недоброзичливі стосунки та сторони не можуть самостійно погодити порядок участі батька у вихованні дитини та його зустрічей з дитиною, що фактично визнане сторонами у судовому засіданні. Окрім того, даний факт підтверджується поясненнями усіх допитаних у судовому засіданні свідків, а також повідомленнями служби у справах дітей СМР (а.с. 11, 76). З наданих суду копій медичної документації вбачається, що син сторін постійно хворіє та потребує постійного контролю з боку осіб, що мають медичну освіту чи відповідний досвід спілкування з такими хворими. З пояснень відповідача також вбачається, що коли дитина не хворіє вони кожного дня з 10 до 12 години гуляють на вулиці. Службою у справах дітей СМР надано висновок (а.с. 74) щодо можливих варіантів участі батька у вихованні дитини, за яким запропоновано встановити наступний порядок участі батька у вихованні дитини: один раз на місяць за попередньою домовленістю батьків про час та тривалість зустрічей за місцем проживання дитини, обумовивши побачення батька з дитиною присутністю матері з урахуванням стану здоров'я, бажання дитини та інших обставин, що мають істотне значення. Вказаний висновок наданий Службою у справах дітей на думку суду не повністю відповідає інтересам дитини та принципу рівності прав та обов'язків батьків щодо їх спілкування з дитиною та участі у її вихованні, окрім того він суперечить наведеним вище нормам Закону. Визначений службою у справах дітей час та періодичність побачень істотно обмежують права позивача на участь у вихованні дитини, та права дитини на спілкування з батьком, обмежуючи такі зустрічі дитини з батьком 6 разами на рік. Окрім того, обумовлюють побачення не визначеними обставинами, що порушує право батька та дитини на особисте спілкування між собою. Хвороба дитини та її перебування на лікування не можуть бути обмеженнями для побачень з батьком, оскільки підтримка з боку батька під час знаходження дитини у лікарні (де з пояснень відповідача дитина часто та досить тривалий час перебуває) буде сприяти розвитку дитину. При визначення порядку участі батька у вихованні дитини, суд враховує врахований вік дитини, її фізичну та розумову незрілість, пов'язані з цим питання щодо необхідності дотримання побутового та щоденного режиму, обов'язкової та постійної присутності матері. За таких обставин, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, ставлення матері дитини до цього питання, враховуючи положень ч. 2 ст. 159 СК України, зокрема, вік дитини, стан її здоров'я, а також взаємовідносини між батьками дитини, з метою забезпечення прав та найкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку, що на цей час доцільно визначити способи та порядок спілкування позивача з малолітнім сином шляхом побачень з дитиною кожної першої та третьої суботи другої та четвертої неділі місяця з 10-00 години до 12-00 години обумовивши ці зустрічі присутністю матері дитини. При цьому сторони не позбавлені можливості в подальшому спільно змінювати способи та порядок спілкування батька з дитиною, зокрема, шляхом укладення згідно із положеннями ст. 157 СК України відповідного договору. Правовідносини, що виникли між сторонами є сімейними та врегульовані ст. 141, 142, 150, 151, 152, 155, 157-159, 160, 161, 164, 170 СК України. З урахування наведених вище та встановлених судом фактів, суд вважає що є підстави для часткового задоволення позову та усунення перешкод позивачу у вихованні сина, покладення на відповідача обов'язку не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення участі батька у вихованні дитини у спосіб визначений судом вище. У задоволенні позову в іншій частині суд вважає за необхідне відмовити за необґрунтованістю вимог з наведених вище підстав. Враховуючи розмір задоволених вимог позивача, майновий стан відповідача та факт перебування на її утримання хворої дитини сторін, суд вважає за необхідне покласти судові витрати у даній справі на позивача. . На підставі викладеного,

Outcome: partial