Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

Представник акціонерного товариства «УкрСиббанк» в січні 2021 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11488757000 від 23.03.2017 року в розмірі 466649,69 грн. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ПАТ «УкрСиббанк» та відповідач [PERSON] уклали договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11488757000 від 23.03.2017 року, згідно якого відповідач отримала у позивача кредит в розмірі 661913,99 грн. зі сплатою 15 % річних. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука [PERSON] згідно договорів поруки №268946 (проценти та інші платежі) та №268946 (основний борг) від 23.03.2017 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, щодо заочного розгляду не заперечив. Відповідачі в судові засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, отримавши повістки (а.с.45-46) та через подальше повідомлення судом на сайті судової влади. З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого порукою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя. Відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту з Правилами №11488757000 від 23.03.2017 року відповідач отримала кредит у розмірі 661913,99 грн. шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, а позичальник (відповідач) зобов`язалась 17 числа кожного місяця повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 13300,82 грн., та погасити кредит до 15.09.2023р. За користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплатити проценти у розмірі 15.00% річних та у розмірах і порядку, передбаченому п.1.2.9 кредитного договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у підвищеному розмірі, а саме нараховуються проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. Позичальник зобов`язалася повертати суму кредиту у терміни, передбаченим графіком (Додаток №2 до договору) (а.с.13-16). Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, відповідач не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам протягом тривалого часу, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом [PERSON] на 28.12.2020 за кредитним договором №11488757000 від 23.03.2017 (а.с.28-32). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивачем станом на 28.12.2020 року проведено розрахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту з Правилами №11488757000 від 23.03.2017 року, відповідно до якого заборгованість за кредитним договором по кредиту та процентам у розмірі 466649,69 грн., що складається із 424724,46 грн. заборгованість за кредитом, 39041,33 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом за ставкою 15.0% річних (відповідно до ст.1048 ЦПК України) за період з 17.04.2020 року по 16.12.2020 року, 2883,9 грн. заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений Договором термін (за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦПК України) за ставкою 15.0% річних за період з 17.05.2020 року по 16.12.2020 року (а.с.28-32). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним договором відповідачем 1 чи відповідачем 2 не представлено суду. Згідно вимог ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позивачем 03.11.2020 року було надіслано відповідачу 1 вимоги про погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати отримання даних вимог, (а.с.26). Жодних дій зі сторони відповідача 1, щодо погашення заборгованості за кредитним договором вчинено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов`язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про надання споживчого кредиту з Правилами №11488757000 від 23.03.2017, між банком та відповідачем [PERSON] 23.03.2017 року було укладено договір поруки № 268946 (основний борг), відповідно до якого поручитель відповідає перед Кредитором за Основним договором частково, а саме за порушення Основного зобов`язання Боржником в межах суми, що становить 661913,99 грн. та договором поруки №268946 (проценти та інші платежі), відповідно до якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за Основним договором частково, а саме за порушення Основного зобов`язання боржником в межах суми, що становить 330957,00 грн., при цьому відповідальність поручителя і боржника щодо виконання Основного зобов`язання є солідарною (а.с.20-23). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв`язку з наведеним, поручитель за вимогою банку повинен нести солідарну відповідальність. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Так, відповідно до п.3.1 Договору поруки №268946 від 23.03.2017р. (основний борг) Договору поруки №268946 від 23.03.2017р. (проценти та інші платежі) сторони домовились, що строк дії поруки, а саме строк протягом якого Кредитор має пред`явити вимоги до поручителя, становить 17 років з дати укладення цього Договору Водночас, позивачем окрім 15% за умовами кредитного договору нараховано у період з 17.05.2020 по 16.12.2020 (період дії строку договору кредиту та договору поруки) одночасно і 15% річних за вимогами ст.625 ЦК України, якою передбачено сплату 3% річних. Зважаючи на норми ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, позивач, після пред`явлення вимоги за ст.1050 ЦК України і настання строку припинення дії договорів, тобто після 16.12.2020р. може пред`являти вимоги щодо стягнення нарахувань за ст.625 ЦК України, а в даному спорі період нарахування відсотків за договором, та збільшено відсотки (15% замість 3%) річних за ст.625 ЦК України співпадає. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, про неправильне застосування якої судами попередніх інстанцій зазначено в касаційній скарзі, дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідачів 1, 2 солідарно заборгованості за кредитним договором є частково обгрунтованою та підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідачів 1, 2 також слід стягнути в рівних частках на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 192, 526, 527, 533, 546, 554, 611, 612, 1050, 1054; 16, 20 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81,128, 141, 247 ЦПК України,

Outcome: partial