Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач у судовому засіданні підтримав уточнений позов у повному обсязі та просив його задовольнити і скасувати розпорядження голови Дніпропетровської РДА №4623-р від 07.11.2008 року та №6298-р від 22.12.2008 року. Також визнати недійсним Державний акт, серія ЯЖ №928162 від 19 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я [PERSON] та договір купівлі-продажу від 23 березня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Крім того, просив визнати недійсною та скасувати Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1221486200:01:137:0296, площею 0,080 га для ведення садівництва, яка розташована на землях Садівничого товариства «Крона» під номером [NUMBER], та розташована на території Новоолександрівської сільської ради за межами населеного пункту Дніпропетровського району Дніпропетровської області та повернути дану земельну ділянку попередньому землекористувачу садівничому товариству «Крона», а також відшкодувати на його користь з відповідача [PERSON] моральну шкоду та судові витрати. Відповідачі та їх представники у судове засідання не з'явилися, надавши письмові заяви, у яких проти позову заперечували у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, а тому просили суд у задоволенні вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі і справу розглянути без їх участі. Представник третьої особи садівничого товариства «Крона» у судовому засіданні підтримала пред'явлений позов у повному обсязі та проти повного задоволення вимог [PERSON] не заперечувала. Представник Державної реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції надали заяву про розгляд справи без їх участі та ухвалення рішення на розсуд суду у відповідності до норм чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши представлені письмові докази, суд дійшов наступного. Встановлено, що відповідно до норм діючого законодавства, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. Так, вимоги позивача щодо визнання недійсними та скасування розпоряджень голови Дніпропетровської РДА є необґрунтованими та безпідставними, оскільки згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ст.116 ЗК України). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав та посвідчуються, зокрема державним актом (ст.ст.125, 126 ЗК України). Також, згідно з ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Визнання недійсним державного акта на право власності на землю як правовстановлюючого документа без оспорювання рішення, що надало право на отримання цього акта та визнання дій щодо цього факту незаконними не передбачено законом. Оскільки захист прав громадян на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, то визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю без визнання недійсним рішення, на підставі якого видано цей державний акт, суперечить законодавству. Таким чином, враховуючи сукупність наведених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем обставин, які б обґрунтовували їх зі сторони норм чинного законодавства та давали суду правові підстави для їх задоволення, а тому вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації з їх скасуванням та Державного акту на право власності на земельну ділянку задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Також суд не знаходить підстав для задоволення вимог в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 березня 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], оскільки згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу, тому і права на оспорювання зазначеного договору він немає. Предметом регулювання ст. 1212 ЦК України є цивільно-правові відносини, що виникають через безпідставне отримання чи збереження майна і не врегульовані спеціальними нормами права. Цей вид зобов'язань виникає на підставі таких юридичних фактів: 1) набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої; 2) відсутність для цього законних підстав. Главою 54 ЦКУ врегульовані цивільно-правові відносини, щодо купівлі-продажу майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч. 1 ст. 116 ЗК України. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або за результатами аукціону. Таким чином,суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах, та в подальшому на законних підставах її відчужила, а відповідачка [PERSON] на законних підставах, а саме на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з дотриманням всіх вимог законодавства, набула право власності на спірну земельну ділянку, тому відсутні будь-які підстави для скасування державної реєстрації права власності за відповідачкою та повернення ділянки садовому товариству. Зокрема, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актом, який повинен мати державну реєстрацію (ст. 125, 1-3, 5 ст. 126 ЗК України). Стаття 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює - що державна реєстрація - це офіційне визначення державою факту визнання або переходу прав на нерухоме майно. Оскільки відповідачка має державну реєстрацію прав на земельну ділянку, тому держава визнала за нею права власності. Державна реєстрація речових прав є обов'язковою. Права власності у громадян виникають з моменту державної реєстрації ( ст. З ЗУ, ст. 344 ЦК України). Відповідно до ст. 1 ЗУ №963 - ІV від 19 червня 2003 року, ст.ст.124,125,126 ЗК України обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, яка її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку. Статтею 158 ч.2 Земельного Кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються спори з приводу володіння, користування земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Частиною 1 ст. 152 Земельний Кодекс України гарантовано, що власник не може бути позбавлений права власності. Статтею 140 ЗК України установлений вичерпний перелік, коли власник може бути позбавлений права власності. Статті 13,14,41,55 Конституції України гарантує державний захист майнових прав громадян. Право власності є абсолютним і непорушним. Відповідно ст.ст. 321,378,319 Цивільного Кодексу України право є непорушним і не може бути обмежене в його здійсненні. Окрім того, відповідно до ст. 79-1 Земельного Кодексу України (в редакції Закону №3687-VІ від 08.07.2011 року), земельна ділянка є об'єктом цивільного права з моменту її формування та державної реєстрації. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту отримання кадастрового номеру. Отже земельна ділянка [NUMBER] була сформована і стала об'єктом цивільного права з моменту отримання відповідачкою кадастрового номеру. Крім того, суд приходить до висновку про те, що під час приватизації спірної земельної ділянки жодним чином не були порушені цивільні права та законні інтереси позивача та інших членів садового товариства, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документи, передбачені законом, що посвідчують право власності та користування на земельну ділянку на ім'я позивача або третьої особи. В матеріалах справи немає доказів про порушення прав та інтересів позивача або ж третьої особи, а відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо відшкодування моральної шкоди та судових витрат, суд також не знаходить підстав для їх задоволення. Так, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав, на яку посилається позивач, містить обов'язкову умову відшкодування моральної шкоди, а саме порушення прав особи. Зокрема відповідач [PERSON] своїм діями, щодо отримання акту на право власності на земельну ділянку, який був виданий на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №6298-р від 22.12.2008 року ніяким чином не порушувала права позивача. Також відповідачі [PERSON] та [PERSON] своїми діями, щодо укладання договору купівлі-продажу жодним чином не порушували права [PERSON], про що останній особисто зазначає в своєму позові, де вказує, що моральна шкода нанесена йому поведінкою колишнього голови ОК СТ «Крона» [PERSON] Крім того, згідно з положеннями ст.1167 ЦК України, яка регламентує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду та п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Разом з цим, зі змісту позовної заяви [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 6000 грн. не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги [PERSON] не можна визнати обґрунтованим, оскільки його права в даному випадку не зачіпаються, а тому права на позов в матеріально-правовому розумінні він не має. Крім того, доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надав, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed