Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

ПозивачТовариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 26.02.2016 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до[PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до кредитного договору №ML-705/128/2008 від 25.02.2008 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON], останньому був наданий кредит в розмірі 97950 швейцарських франків зі сплатою за користування кредитом 8,99 % річних, датою остаточного повернення кредиту було визначено 26.08.2014 рік. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №PML-705/128/2008 від 25.02.2008 року. Предметом іпотеки визначена трьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Своєчасно зобов'язання боржником за кредитним договором виконано не було, боржником порушені передбачені кредитним договором терміни погашення кредиту та відсотків, у зв'язку з чим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до [PERSON], [PERSON] (фінансовий поручитель) із позовом про стягнення солідарної заборгованості за кредитним договором. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.01.2015 року по справі №2-8476/10 позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено у повному обсязі, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 2938757, 60 грн. Враховуючи ту обставину, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, на даний час майно належить [PERSON], позовна вимога пред'явлена до нього.При укладанні договору іпотеки сторони погодили вартість майна, зокрема згідно пункту 4.4 вартість майна визначено у розмірі 528078, 50 грн. Просить суд позов задовольнити, звернути стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - [PERSON]в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги, просить слухати справу за відсутністю представника позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON]в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив. Третя особа - [PERSON]в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, відповідно до кредитного договору №МL - 705/128/2008 від 25 лютого 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та громадянином України [PERSON], останньому був наданий кредит в розмірі 97950 швейцарських франків зі сплатою % за користування кредитом у розмірі 4, 49 % річних + FIDR, датою остаточного повернення кредиту було визначено 25.02.2028 рік. Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору, повернення кредиту та сплату відсотків боржник повинен був здійснювати відповідно до графіку шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. Згідно пункту 1.9.1 кредитного договору банк має право вимагати від боржника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових зобов'язань та інших зобов'язань за кредитним договором. Своєчасно зобов'язання боржником за кредитним договором виконано не було, боржником порушені передбачені кредитним договором терміни погашення кредиту та відсотків, у зв'язку з чим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до [PERSON], [PERSON] (фінансовий поручитель) із позовом про стягнення солідарної заборгованості за кредитним договором. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.01.2015 року по справі №2-8476/10 позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено у повному обсязі, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 2938757, 60 грн. (а. с. 41-42). При укладанні з позичальником кредитного договору був застосований вид забезпечення виконання зобов'язання - іпотека, а саме укладено договір іпотеки №PML-705/128/2008 від 25.02.2008 року з [PERSON] (а. с. 4-8). Згідно з п.п. 3.1, 3.2 договору іпотеки, предметом іпотеки є трьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 40, 2 кв. м. та належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. 25.02.2008 року за реєстровим №712, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 25.02.2008 року зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухому майно за реєстровим номером 14078702, номер запису П-1-39499 в книзі 1. 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права іпотекодержателя за договором іпотеки (а. с. 55-56). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, на даний час квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 68, 2 кв. м., житловою площею 40, 2 кв. м., належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1308, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Поліщук О. В. 05.04.2013 року (а. с. 38). Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, оскільки зазначене рішення є чинним, не потребує доказуванню факт порушення умов кредитного договору з боку [PERSON] Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 6.2 договору іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення буд-якої із таких обставин: несплати боржником позивачу будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення відповідачем будь-якого із зобов'язань за статтею 5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та цим договором. За рахунок предмета іпотеки позивач може задовольнити всі боргові зобов'язання, не сплачені відповідачем, і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням відповідачем його зобов'язань за договором іпотеки, а також всіх фактичних витрат, понесених позивачем у зв'язку із реалізацією його права (п. 6.1 іпотечного договору). Згідно із частиною 1 статті 589 Цивільного кодексу України, в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (чч. 1, 2 ст. 590 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Беручи до уваги обставини справи, та виходячи із сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, можна зробити висновок про те, що ефективним відновленням прав кредитора є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї із умов надання (отримання) кредиту. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved