Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначив, що 23 липня 2008 року між АБ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір. В забезпечення виконання [PERSON] основного зобов'язання між сторонами було укладено іпотечний договір, предметом якого є [ADDRESS]. В подальшому між «Брокбізнесбанком» та ПАТ «Банк Національний Кредит» було укладено договір факторингу про відступлення права вимоги, в подальшому такий договір було укладено також з позивачем. Позивач реалізуючи своє право на реєстрацію предмету іпотеки стало відомо, що наявний арешт та заборона на відчуження вказаного майна в межах діючого виконавчого провадження. Даний арешт порушує її право , тобто позбавляє її права реалізувати це майно, в зв'язку з чим просить в судовому порядку захистити їх право шляхом звільнення майна з-під арешту (а.с.2-7). При розгляді справи представник позивача змінив предмет позову, оскільки арешт на спірний будинок накладено в межах іншого виконавчого провадження (а.с.197-199). Відповідно до ухвали суду від 27 вересня 2016 року було залучено правонаступника позивача ТОВ «СЛ Девелопмент», а також залучено третю особу відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Київ (а.с.220-221). В судовому засіданні представник [PERSON] підтримала позовні вимоги, з урахуванням зміни предмету позову та просить його задовольнити. Відповідачі та інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином. Суд заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи встановив. 08.08.2008 року між АТ»Брокбізнесбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно якого остання передала в іпотеку [ADDRESS] 31.01.2014 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ПАТ « Банк національний Кредит» було укладено договір факторингу про відступлення права вимоги по кредитним договорам, в тому числі укладеного з [PERSON] (а.с.15-45). 07.02.2014 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Капітал гарант інвест» було укладено договір факторингу про відступлення права вимоги по кредитним договорам, в тому числі укладеного з [PERSON] (а.с.46-65). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно на домоволодіння [ADDRESS] існує обтяження на його відчуження на підставі постанови про накладення арешту відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Київ (а.с.201-204). Встановивши обставини справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а згідно ст.60 ЦПК України встановлено, що «кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу», а тому суд вважає встановленим та не підлягаючим доказуванню, що на нерухоме майно передане позивачу згідно договору факторингу, в тому числі на житловий будинок [ADDRESS] накладений арешт в межах виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. На час розгляду даної справи рішення по цивільній справі, по якій був накладений арешт на майно позивача, не виконано в межах існуючого виконавчого провадження, тим самим арешт не втратив чинність, що вказує на безпідставність позовних вимог. Статтею 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно статті 391 ЦК України встановлено, що «власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном», а як вбачається з матеріалів справи, відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні його нерухомим майном, тим самим звернення позивача до суду є правомірним. Крім цього згідно статті 41 Конституції України та статті один Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України) Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння, способами захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України) Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право власника нерухомого майна в частині користуватися ним існує лише за наявності у останнього права приватної власності на нього. Позивач не є власником нерухомого майна, а є лише іпотеко держателем та в порушення статей 60,61 ЦПК України не доведено порушення його прав відповідачами, що вказує на безпідставність позовних вимог. Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed