Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 20.04.2011 р. між позивачем та ТОВ «Литий камінь» було укладено договір № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі-продажу майнових прав парко місця за будівельною адресою: [ADDRESS] з наступними характеристиками: секція 2, паркінг будівельний № 03, загальною площею 14,6 кв. м., поверх 3 із приміткою - дана площа проектна. 21.04.2011 р. [PERSON] було сплачено 100% вартості майнових прав на об»єкт будівництва і 22.04.2011 р. позивачу надано довідку про повну оплату вартості майнових прав в розмірі 278 600,00 грн. та підписано акт прийому - передачі майнових прав. Після завершення будівництва житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] та зміною будівельних характеристик будинку між ТОВ «Литий камінь» та [PERSON] було укладено 20.04.2015 року додаткову угоду до договору № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі продажу майнових прав від 20.04.2011 р., за умовами якої уточнені характеристики на об»єкт нерухомості, майнові права на який передаються: секція 2, поверх цокольний, машиномісце № 20, загальна площа згідно технічного паспорта 14,6 кв. м. 20.12.2016 р. [PERSON] зареєстрував своє право власності за зазначений об2єкт нерухомості, а після такої реєстрації дізнався про те, що майнові права ва об»єкт нерухомості , власником яких він є, передано в іпотеку ПАТ Піреус Банк МКБ» за договором іпотеки від 09.02.2012 р., укладеним з ТОВ «Литий камінь». В той час власником майнових прав був позивача, а тому договір іпотеки від 09.02.2012 р. є недійсним в частині передачі банку в іпотеку майнових прав на машиномісце № 20, площею 14,6 кв. м. в секції 2, розташованого на цокольному поверсі в житловому будинку по [ADDRESS], зважаючи на положення ст. 203 ЦК України, як такий, що укладений з порушеннями ч. 2 ст. 583 ЦК України. За таких обставин представник позивача просить суд: визнати недійсним договір іпотеки, укладений 09 лютого 2012 року між ТОВ «Литий камінь» та Публічним акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. в частині передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце № 20, площею 14,6 кв. м. в секції 2, розташованого на цокольному поверсі в житловому будинку по [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на маштномісце № 20, площею 14,6 кв. м. в секції 2, розташованого на цокольному поверсі в житловому будинку по [ADDRESS]. В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги, просили задовольнити. Представник ПАТ «Піреус Банк МКБ» в судовому засіданні заперечував щодо задоволення вимог. Зазначив, що в іпотеку банку було надано об»єкт інвестування, права на яке не належали позивачу. ТОВ «Литий камінь» з незрозумілих причин у 2015 р. змінив для [PERSON] об»єкт майнових прав, який з 2012 р. був і іпотеці ПАТ 2Піреус Банк МКБ». Банком не оспорюється право позивача на об»єкт інвестування за договором, що його укладено 20.04.2011 р., а тому у визнання права власності за позивачем відповідно до вимог законодавства не може йти мова. Договір іпотеки, в свою чергу також не може бути визнаний недійсним в частині зазначеній позивачем, оскільки будь - яке право [PERSON] його умовами не порушено, а додаткова угода № 1 від 20.04.2015 р. між позивачем та ТОВ «Литий камінь» є нікченою. Представник ТОВ «Литий камінь» в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька О.В. також в судове засідання не з»явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Вислухавши пояснення представників [PERSON], представника ПАТ « Піреус Банк МКБ», дослідивши матеріали справи, суд вважає. що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на таке. Встановлено і не заперечується сторонами, що 20.04.2011 р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Литий камінь» та [PERSON] було укладено договір № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі продажу майнових прав. Відповідно до умов договору продавець ТОВ «Литий камінь» продає, а покупець [PERSON] купує майнові права на об»єкт нерухомості, розташований в об»єкті капітального будівництва за будівельною адресою: [ADDRESS] з наступними характеристиками: паркінг будівельний № 03, поверх 2 загальна площа 14,6 кв. м., дана площа - проектна. Орієнтовна вартість майнових прав на об»єкт нерухомості на день укладання договору становила (п. 4.2.) 278 600 грн. 00 коп. Також встановлено, і не оспорюється учасниками процесу, що грошові кошти у розмірі зазначеному у договорі - 278 600 грн. 00 коп. було сплачено покупцем та йому 22.04. 2011 р. ТОВ «Литий камінь» видано довідку № 22/04/02 про повну оплату вартості майнових прав згідно договору № 20/04Ж-ПО3Р-2. За таких обставин та на виконання умов договору купівлі продажу майнових прав сторонами угоди 22.04.2011 р. складено акт прийому - передачі майнових прав, відповідно до якого позивач прийняв від ТОВ «Литий камінь» майнові права відповідно до договору № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі продажу майнових прав від 20 квітня 2011 року на паркомісце, а саме: секція № 2, паркомісце № 03 (будівельний номер), поверх - 2 (другий), загальна площа - 14,6 кв. м., адреса: [ADDRESS]. В подальшому, а саме 20 квітня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Литий камінь» було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 20/04Ж-ПО3Р-2 від 20 квітня 2011 року купівлі - продажу майнових прав за умовами якої сторони дійшли обопільної згоди змінити об»єкт нерухомості , майнові права на який передаються за даним договором. Як свідчить додаткова угода таким об»єктом є: машиномісце № 20 на цокольному поверсі, загальною площею 14,6 кв. м. за адресою [ADDRESS]. Як зазначили представники позивача та дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речових прав від 24.12.2016 р., [PERSON] здійснив реєстрацію права власності на об2єкт нерухомого майна машиномісце № 20, [ADDRESS]. За приписами ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Представники [PERSON] пояснили, що 09 лютого 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Литий камінь» та Публічним акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. за умовами якого, товариство передало банку в іпотеку майнові права на машиномісця в житловому будинку з нежитловими приміщеннями по [ADDRESS], будівництво яких не завершено, зокрема, машиномісце № 20 розташоване на цокольному поверху паркінгу, чим було порушено право власності позивача на майнові права, отримані за договором, укладеним 20.04.2011 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «По іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. В судовому засіданні представником ПАТ «Піреус Банк МКБ» не заперечувався факт укладання договору іпотеки в забезпечення виконання ТОВ «Литий камінь» зобов»язань взятих на себе Товариством за кредитним договором № WCLoan/05895 від 09.02.2015 р. Представником відповідача зазначено, що в іпотеку банку було передано ТОВ «Литий камінь» майнові права в тому числі і на об»єкт нерухомості - машиномісце № 20, секція № 2 на цокольному поверсі будинку розташованому на [ADDRESS]. Проте, права позивача не порушені укладанням зазначеного договору, оскільки за договором купівлі - продажу майнових прав від 20.04.2011 р. позивачу перейшли права на інший об»єкт нерухомого майна. За приписами ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умов, зокрема, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Зважаючи на те, що відповідно до додаткової угоди № 1 від 20.04.2015 р. до договору № 20/04Ж-ПО3Р-2 від 20 квітня 2011 року купівлі - продажу майнових прав, предметом купівлі - продажу майнових прав стало паркомісце № 20 секції 2 на цокольному поверсі за адресою: [ADDRESS], укладання 09.02.2012 р. договору іпотеки в частині зазначеного майна не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки такі права належать позивачу, а отже, як вказують представники [PERSON] спірний договір в цій частині має бути визнаний недійсним. Положеннями ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України (ч.ч. 1-3, 5 та 6) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За положеннями ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другої сторони (покупцеві). А покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В свою чергу відповідно до ч. 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. Так, як встановлено в судовому засіданні на момент укладення договору іпотеки 09.02.2012 р. між ТОВ «Литий камінь» та ПАТ «Піреус Банк МКБ», [PERSON] належало право власності на майнові права за договором № 20/04Ж-ПО3Р-2 купівлі продажу майнових прав від 20.04.2011 р. на об»єкт нерухомості визначений договором, а саме: паркінг будівельний № 03, поверх 2, загальна площа 14,6 кв. м., дана площа - проектна. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Приписами ж ч. ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України передбачено обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому положеннями ст. 11 ЦПК України встановлено обов»язок суд розглядати справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на викладене, з огляду на те, що на момент укладання спірного договору позивачу за договором належали майнові права на паркінг будівельний № 03, поверх 2, загальна площа 14,6 кв. м., дана площа - проектна за договором купівлі - продажу майнових прав від 20.04.2011 р. та ТОВ «Литий камінь» передано ПАТ «Піреус Банк МКБ» в іпотеку паркомісце № 20 секції 2 на цокольному поверсі за адресою: [ADDRESS], суд приходить до висновку, що зазначені об»єкти нерухомості не є тотожними, а тому не знаходить підстав для задоволення позову в частині визнання договору іпотеки недійсним в частині передачі в іпотеку майнових прав на машиномісце № 20, площею 14,6 кв. м. в секції 2, розташованого на цокольному поверсі в житловому будинку по [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує право власності. В свою чергу згідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Беручи до уваги вищенаведене, зважаючи на те, що предмет договору купівлі-продажу майнових прав було змінено його сторонами після укладання між відповідачами договору іпотеки підстави для визнання за позивачем права власності на майно відсутні. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed