Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство [PERSON] «Приват Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №ODХRRС12850151 від 17 вересня 2008 року в розмірі 249\~384 (двісті сорок девять тисяч триста вісімдесят чотири) гривні 39 коп.. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву в якій просить суд розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримав (а.с.103,117,126). Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала при цьому пояснила, що вона 17 вересня 2008 року звернулась до «ПриватБанку» з проханням оформити кредит на покупку телевізора. Після оформлення кредиту її повідомили, що телевізор буде їй доставлений за місцем її проживання. Протягом тривалого часу телевізор їй не був доставлений, після чого вона звернулась до служби безпеки банку з заявою про вияснення обставин, що склались при купівлі телевізора. Крім того відповідачка у судовому засіданні пояснила, що накладну № ОD2-000342 від 17 вересня 2008 року про отримання телевізора вона не підписувала. Представник по довіреності [PERSON] у судовому засіданні з позовними вимогами був не згоден та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні підтримуючи пояснення відповідачки [PERSON]. Вислухавши сторони, вивчивши зібрані по справі докази суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У судовому засіданні встановлено, що згідно кредитного договору №ODХRRС12850151 від 17 вересня 2008 року Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «ПриватБанк» надало [PERSON] кредит у розмірі 9\~252 (девять тисяч двісті пятдесят дві) гривні 93 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7-13). Згідно статті 1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. ПАТ [PERSON] банк «ПриватБанк» належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором, а саме: надав [PERSON] кредит у розмірі 9\~252 (девять тисяч двісті пятдесят дві) гривні 93 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п.3.2.1, п. 3.2.2., п. 3.2.3, п.3.2.7, п.3.2.9 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), - [PERSON] в свою чергу зобовязалась використати Кредит на цілі,зазначені в заяві; погашати кредит у порядку та строки відповідно до заяви; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до Заяви та п.п.4.1,4.2 зазначених умов. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; погасити заборгованість по кредиту в повній мірі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки, винагороду й неустойку (штраф, пеню); повністю повернути кредит до дати зазначеної в заяві. В обумовлені кредитним договором строки [PERSON] своїх зобовязань по погашенню кредиту та сплаті відсотків не виконувала. Таким чином [PERSON] порушила строки виконання платіжних зобовязань. Станом на 1 липня 2013 року прострочена заборгованість по вищезазначеному кредиту склала 249 384 гривень 39 коп., з них: 9 252 гривень 93 коп. заборгованість за кредитом; 1047 гривень 28 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом; 2220 гривень 75 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 224 511 гривень 79 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, 500 гривень штраф (фіксована частина); 11 851 гривень 64 коп. штраф (процентна складова). Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.ст. 554, 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, при якому настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Суд не погоджується з вимогами Банку щодо стягнення з [PERSON] пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 224\~511 гриень 79 коп., оскільки вона була нарахована за весь час несплати боржником заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України). В рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року по справі № 7-рп/2013 піддано конституційно-правовому аналізу правовідносин зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, в якому зокрема робиться висновок про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. \~\~Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Суд вважає можливим застосувати для визначення розміру пені за порушення боржником свого зобов'язання положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема вимог п. 5 ч. 3 ст. 18 згаданого Закону. Постановою Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснено, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», відносяться і ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних потреб громадян, у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій .Всі вище викладені обставини дають суду підстави застосувати до спірних правовідносин вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України, та зменшити суму пені до суми заборгованості по тілу кредиту, а саме - до 9\~252 гривень 93 коп.. Таким чином, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства [PERSON] банк «Приват Банк» на суму 34\~125 (тридцять чотири тисячі сто двадцять пять) гривень 53 коп., а саме: стягнення з [PERSON] на користь Банку - 9 252 гривень 93 коп. заборгованість за кредитом; 1047 гривень 28 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом; 2220 гривень 75 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 500 гривень штраф (фіксована частина); 11 851 гривень 64 коп. штраф (процентна складова) та зменшену нараховану позивачем суму пені 9\~252 гривень 93 коп. (замість 224\~511 гривень 79 коп.), оскільки вона значно перевищує розмір заборгованості за кредитом та відсотками за користування останнім. У звязку з тим, що відповідачка [PERSON] не визнала позов, судом була призначена почеркознавча експертиза (а.с.67-68). В ході проведення експертизи експерт заявив клопотання про надання додаткових матеріалів-експертних зразків почерку та підписів [PERSON]. Крім того в своїх клопотаннях експерт просив направити вільні зразки підпису та почерку [PERSON] та експериментальні зразки її підписів і почерку, оригінал досліджувального документа. Зазначене клопотання експерта виконано не було, оскільки на вимоги суду відповідачка не надала суду вільні зразки підпису та почерку. При цьому відповідачка заявила, що зазначені зразки у неї відсутні (с. 69-74,86-87). Надані відповідачкою блокнот та зошит з її записами експерт не прийняв як достатній матеріал, придатний для проведення почеркознавчої експертизи. У звязку з цим суд вважає, що відповідачка не довела своїх стверджень, що підпис на видатковій накладній за номером ОD2-000342 від 17 вересня 2008 року належить не їй (а.с.14). Таким чином [PERSON] не виконала своїх обовязків, передбачених ч.1,2,3 ст. 60 ЦПК України згідно яких: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подають сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Підстав для відмови в задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності суд не вбачає. Згідно ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial