Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем. За час спільного життя вони придбали квартиру [ADDRESS], яка була оформлена на імя відповідача. В даний час між ним та відповідачем виникають суперечки з приводу володіння та розпорядження квартирою, яка перебуває у їх спільній сумісній власності. Вважає, що оскільки зазначене майно була набуто в період шлюбу та за рахунок спільних коштів, то кожен з подружжя має право на ? частину спірної квартири. Тому просить, провести поділ майна подружжя, визнавши за ним право власності на ? частини спірної квартири. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач позов заперечив та пояснив, що спірну квартиру вона придбала за кошти, які були надані її батьками. ЇЇ батьки сказали ідіть шукайте квартиру та купуйте, а вони дадуть гроші для придбання квартири. Батьки дали 4800 доларів США. У придбання квартири не було вкладено жодних спільних коштів подружжя. Також зазначила, що під час шлюбу було придбано гараж в 2015 році та автомобіль ДЕУ [PERSON] за 1 місяць до розірвання шлюбу. Пояснила, що договір уклали на біржі, тому що вона з чоловіком шукала квартиру та уклали договір з агентство, яке потім й запропонувало їм оформити квартиру на біржі. Квартиру шукали приблизно місяць. Квартиру купили за 4500 доларів США. При оформленні договору купівлі-продажу був власник квартири, вона та чоловік (позивач) Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов обґрунтований з огляду на таке. Судом було встановлено, що сторони 15 січня 1994 року вступили у шлюбу, якій за судовим рішенням від 26 грудня 2016 року було розірвано. (а.с. 30,31). Під час шлюбу (23 вересня 1997 року), було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка була оформлена на імя відповідача, що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири (а.с. 35) з відміткою ДКП «Сумського обєднаного БТІ» про реєстрацію права власності. Позивач та відповідач в даний час зареєстровані в даній квартирі (а.с. 14,15) В силу статті 16 Закону України «Про власність» та частини першої статті 22 КпШС України, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі 6-2641цс15: «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.» Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 35) вказана квартира була придбана відповідачем 23 вересня 1997 року, тобто під час шлюбу. Як розяснено у п.23, п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч.4 ст.65 СК України). Відповідачем по справі не надано суду належних і допустимих доказів про існування обставин, передбачених ст.24 КпШС України та ст.57 СК України. Посилання відповідача в обґрунтування своїх вимог на пояснення свідків не заслуговують на увагу з наступних підстав. Так свідок [PERSON], яка є матірю відповідача, пояснила суду, що після смерті батьків її чоловік отримав спадщину - будинок. В цьому будинку спочатку мешкали позивач та відповідач. Потім стало питання про продаж цього будинку, у звязку з чим вони купили доньці квартиру на проспекті [PERSON]. Вказану квартиру вона особисто знайшла. Квартиру купили за кошти її чоловіка. Спірну квартиру придбали за 4300 доларів США, але оформили її на доньку. Вони з чоловіком віддали гроші доньці, а донька з чоловіком вже оформлювали квартиру самі. При укладенні договору вона не була присутня. Свідок [PERSON] пояснила суду, що тривалий час товаришує з матірю відповідача (свідком [PERSON]М.). вона була на весіллі. Після весілля сторони мешкали в будинку на Куйбишева, якій отримав у спадщину батько відповідача разом з братом. Вказаний будинок був проданий батьком відповідача та його братом. Зі слів [PERSON] та [PERSON] (батька відповідача) знає, що за кошти отримані від продажу цього будинку батьки відповідача купили доньці квартиру. Вона вважала, що батьки відповідача подарували цю квартиру доньці. Вказані пояснення свідка [PERSON] суд не може взяти до уваги, оскільки повідомлені нею суду обставини з приводу придбання квартири їй відомі зі слів іншого свідка матері відповідача. Пояснення свідка [PERSON] суд також не може взяти до уваги, оскільки даний свідок є близьким родичем відповідача та особою зацікавленою в наслідках розгляду справи, окрім того пояснення даного свідка є неналежним доказом. Зважаючи на положення чинного станом на 23.09.1997 року ЦК УРСР (ст. 244 ) договори дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчені; факт отримання коштів від батьків у дар відповідач мала довести лише письмовими доказами. В той же час будь-яких доказів на підтвердження наявності на час придбання квартири у відповідача коштів, які є її особистою власністю (були отримані у дар, або у спадщину), відповідач суду не надала. Окрім того вказані пояснення свідка [PERSON] спростовуються текстом договору купівлі-продажу спірної квартири з якого вбачається, що дана квартира була придбана за 7000 грн., що за офіційним Курсом НБУ станом на 23.09.1997 року становить 3763,44 доларів США, а не 4300 доларів США, як зазначив даний свідок. Як вже зазначав суд саме в силу закону ст. 22 КпШС України [PERSON], нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Зважаючи на встановлений судом факт придбання спірної квартири під час шлюбу та положення ст. 16 Закону України «Про власність» та ч. 1 ст. 22 КпШС України, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, суд вважає позов обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. Суд не може взяти до уваги посилання відповідача про наявність іншого спільного майна (автомобіля та гаражу), оскільки вимог з приводу поділу цього майна не заявлялося та докази сторонами не подавалися. А з огляду на те, що спірна квартири є місцем проживання (житлом) сторін, наявність іншого майна не може вплинути на наслідки вирішенні цього спору в частині поділу квартири. У звязку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 640 грн. на відшкодування документально підтверджених судових витрат понесених на сплату судового збору при подачі позову до суду.

Outcome: approved