Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач у березні 2017 року звернулась до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що з 08.11.2008 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 06.10.2016 було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO]. У період шлюбу сторонами відповідно до договору купівлі-продажу від 08.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Гузенко О.О. та зареєстрована в Охтирському МБТІ15.08.2012 року за спільні кошти в сумі 96000 грн. була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS]. Придбання квартири здійснювалося за згодою позивача. Позивач вважає, що має право на ? частину вищевказаної квартири оскільки квартира була придбана в період шлюбу за час спільного проживання, за спільні кошти, що підтверджується фактом надання нею дозволу на придбання цієї квартири. На цей час між сторонами існує спір стосовно поділу майна подружжя. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Вказав, що квартира була придбана за спільні кошти сторін, за рахунок їх заощаджень, позивач працювала, мала дохід, в подальшому у зв'язку з народженням дитини три роки здійснювала догляд за нею. Спірна квартира спочатку орендувалась сторонами, в подальшому була придбана в інтересах сім'ї, в якій подружжя з дитиною проживали разом і зареєстровані у квартирі по цей час. Представник позивача вважав, що навідповідача, який заперечує факт належності спірної квартири до спільної сумісної власності покладено обов'язок спростування презумпціїспільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідач такої презумпції не спростував відповідними доказами.Посилання представника відповідача на факт придбання квартири за запозичені матір'ю відповідача та сестрою позивача кошти представник [PERSON] вважавтакими, що не мають суттєвого значення і не впливають на вирішення справи, оскільки запозичені кошти витрачені на придбання спільного майна вважаються такими, що використані в інтересах сім'ї.При цьому позивач заперечує факт позичання коштів та надання відповідачем розписки матері про повернення цих коштів, розписки могли бути написані близькими відповідачу зацікавленими особами. Підпису позивача на підтвердження факту дійсного передання коштів у розписках немає.Будь-яких угод, як передбачено статтею 368 ЦК, про те, що придбана квартира не є спільною сумісною власністю сторони не укладали. З огляду на викладене частки у спірній квартирі сторін є рівними і позивач має право власності на ? частину цього майна. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити. При цьому представник відповідача посилався на те, що відповідач придбав спірну квартиру за чужі кошти, які подружжю не належали. Зокрема, мати позивача [PERSON] надала на купівлю квартири 10000 доларів США, з яких 5400 доларів США були її власними, а іншу частину 40000 грн. вона взяла у борг у [PERSON], які згодом у відділенні банку обміняла на 4600 доларів США, 2000 доларів США були надані сестрою позивача в борг, та згодом сторони повернули їй в повному обсязі. Матері відповідача кошти повернуті не були і вона до цього часу не наполягала на поверненні їй грошей. Указані обставини підтверджуються розписками та показаннями допитаних свідків. Спірна квартира використовувалась подружжям як наймана, в подальшому вона була придбана за запозичені кошти, оскільки особистих спільних коштів у подружжя не було, їх доходи не дозволяли накопичити їм суму, за яку була придбана квартира. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що сторони з 08 листопада 2008 року по 18 жовтня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9,21). У шлюбі у сторін народилася донька [PERSON], [INFO](а.с. 10). Позивач у зв'язку з реєстрацією в період розгляду справи шлюбу 07.06.2017 року змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 43). За час шлюбу з позивачем [PERSON]було укладено договір купівлі-продажу від 08 серпня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гузенком О.О. та зареєстрований в Єдиному реєстрі правочинів № 11675004 від 08.08.2012, за умовами якого придбав трикімнатну квартиру за [ADDRESS]. Право власності на указану квартиру було зареєстровано за відповідачем відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 35183756 від 15.08.2012 року (а.с.11-12,13,15). Пунктом 1.5 указаного договору передбачено, що купівля квартири здійснюється за письмовою згодою дружини [PERSON] - [PERSON], справжність підпису якої засвідчено нотаріусом (а.с. 11 зворотній бік). Вирішуючи спір між сторонами про поділ квартири, суд виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, частиною 1 статті 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, в правовій позиції, викладеній у постанові Пленуму Верховного суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, роз'яснено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За змістом частини 1 та частини 2 статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як установлено судом сторонами не укладались будь-які угоди щодо поділу майна, набутого у період шлюбу. Відповідач, заперечуючи презумпцію спільності права власності сторін на спірну квартиру [ADDRESS], посилався на те, що квартира придбана була не за спільні особисті кошти подружжя, а за запозичені. При цьому сторона відповідача в обґрунтування заперечень посилалася на показання свідків. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду показала, що є матір'ю відповідача.У 2012 році, коли син з невісткою винаймали спірну квартиру, їх з чоловіком запросили туди, де повідомили, що власники квартиру планують продавати квартиру, а тому її треба або придбавати, або виселятись. Свідок запропонувала, що вони половину коштів зі свого боку дадуть, половину - батьки невістки, але свати сказали, що грошей у них немає і допомагати вони не будуть, якщо у свідка з чоловіком є гроші, то нехай вони і купляють. Невістка [PERSON] сказала, що якщо [PERSON] хоче, щоб вони з її сином жили разом, то нехай придбавають їм квартиру. З великими зусиллями зібрали кошти, позичили 40000 грн., всього дали 10000 доларів сину, а він написав розписку матері, що протягом трьох років поверне, сплачуючи по 3000 грн. на місяць. Також на придбання квартири позичала гроші сестра [PERSON] - 2000 доларів США, якій кошти було повернуто, у тому числі за рахунок коштів свідка.У сина був кредит, [PERSON] завагітніла, грошей у них не було, а тому борг син їй не повернув. [PERSON] після навчання з 2010 року працював на шоколадній фабриці, а невістка працювала в аптеці провізором, але через токсикоз звільнилась, потім перебувала у декретній відпустці. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду показав, що є батьком відповідача. [PERSON] пояснив, що діти попросили кошти на придбання квартири, свати відмовились допомагати. спірна квартира була придбана за 12000 доларів, зокрема за його з дружиною [PERSON] кошти, у тому числі позичених у куми [PERSON] 40000 грн., та за рахунок позичених сестрою позивача 2000 доларів США, які швидко їй були повернуті.У сина та невістки власних коштів не було. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду показала, що є сусідкою [PERSON], а чоловік свідка є хрещеним батьком відповідача. Свідок пояснила, що сторони спочатку винаймали у Тростянці квартиру, потім у 2012 році мати відповідача [PERSON] звернулась до свідка з питання позичення коштів на придбання цієї квартири дітям, на що свідок з чоловіком погодились і передали їй 40000 грн. під розписку, які в подальшому були повернути [PERSON]. Придбавалась квартира за долари США, позичені кошти мати відповідача обмінювала у банку. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду показав, що сторони винаймали належну йому квартиру [ADDRESS], а в подальшому за договором купівлі-продажу придбали її у нього за 12000 доларів США, які були передані відповідачем у присутності нотаріуса. Свідок вказав, що в період оформлення договору з розмов відповідача він зрозумів, що гроші за які він придбає квартиру [PERSON] надали батьки. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] повідомила, що сторони проживали в належній їй квартирі [ADDRESS], яку потім продали їм за 12000 доларів США. [PERSON] під час продажу квартири повідомила свідкові, що ні в неї, ні в її батьків коштів немає, тому квартиру вони купують за гроші батьків [PERSON]. Під час продажу кошти продавцям передавав [PERSON]. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] показала, що добре знає батьків відповідача як сусідка. [PERSON] пояснила, що одного разу мати відповідача [PERSON] їй розповіла, що син з невісткою бажають придбати квартиру, яка коштує 12000 доларів США і що у сватів коштів немає, тому будуть позичати кошти 40000 грн. на її придбання і при позичанні цих коштів свідок також була присутня. Оцінюючи указані пояснення свідків суд виходить з того, що показання свідківв розумінні статей 57-60 ЦПК Українине є належними доказами, що підтверджують факт передання коштів та їх джерело походження як особистих чи запозичених. Такі обставини можуть підтверджуватись виключно письмовими доказами. Крім того, відповідач в обґрунтування заперечень посилався на розписку згідно з якою [PERSON] одержала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 40000 гривень для покупки квартири сину [PERSON] та невістці [PERSON] під [ADDRESS], вказану суму [PERSON] зобов'язується виплатити до 01.08.2014 року (а.с. 72). Указану розписку суд оцінює як доказ запозичення коштів матір'ю відповідача у [PERSON], при цьому беззаперечно указана розписка не може підтверджувати факт витрачання саме цих коштів на придбання відповідачем спірної квартири, у тому числі ураховуючи відсутність дати складення цієї розписки. Згідно розписки від 07.08.2012 року [PERSON] отримав від матері 10000 доларів США для купівлі квартири під [ADDRESS] (а.с. 73). Указану розписку суд оцінює критично і не бере до уваги, оскільки вона складена близькими особами (матір'ю та сином) без участі безсторонніх свідків та позивача, які б могли підтвердити факт дійсного отримання цих коштів. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідачем не доведено факт придбання спірної квартири за кошти, що належали йому особисто.Якщо навіть на час придбання у шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є його особистою власністю. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Сторони не заперечили і це також підтверджується дослідженими судом доказами, що спірна квартира, яка є предметом договору купівлі-продажу від 08 серпня 2012 року, укладеного відповідачем, була придбана в інтересах родини позивача і відповідача, зокрема, з метою їх спільного проживання. Таким чином, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін у справі, а тому підлягає поділу між ними, виходячи з того, що їх частки у спільному майні є рівними. Отже, в порядку поділу майна між подружжям слід визнати за позивачем та відповідачем право власності на ? частину спірної квартири за кожним, припинивши право спільної сумісної власності сторін на указане майно. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 640 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved