Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, якій розірвано в 2009 році. Батько не приймає участі у вихованні та утриманні доньки [PERSON], [INFO] , дитиною не цікавиться. Вона має намір виїздити за кордон разом з донькою для відпочинку. Окрім того, донька займається спортивною гімнастикою та потребує виїзду за кордон для тренувань та участі в спортивних змаганнях. До 2013 року відповідач надавав тимчасові дозволи на виїзд доньки за кордон, але при звернення до нього в літку 2014 року безпідставно відмовився від надання такої згоди. Тому просить надати дозвіл на виїзд за кордон дитині - [PERSON] у супроводі матері до Російської Федерації, США, Туречини, Ізраїлю, ОАЕ, ФРН, Швейцарії, Франції, Італії, Таїланду, Греції, Угорщини, Австрії, Великобританії, Королівства Іспанія, Словаччини, Республіки Білорусь без дозволу та супроводу батька у період шкільних канікул, щороку з 26 жовтня по 05 листопада, з 28 грудня по 15 січня, з 22 березня по 01 квітня, з 01 червня до 31 серпня, на строк до 09 липня 2021 року, тобто до досягнення дитиною 16 річного віку. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідача позов заперечив та зазначив, що відповідач не заперечує надавати згоду на разові виїзди дитини за кордон. Він дійсно не надав останній раз дозвіл, оскільки позивач вимагала надати безстроковий дозвіл на тривалий час та без визначення конкретної країни. Представник 3-ї особи підтримав надані письмові пояснення надані службою у справах дітей у своїх листах на адресу суду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.150,155 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Судом було встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, якій за судовим рішення було розірвано. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину - донька [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю. Зазначені факти підтверджуються копіями свідоцтв про народження, одруження, копією Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 вересня 2009 року. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, зі змісту вказаних вище норм вбачається, що у разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. При цьому, по даній категорії справ позивачем може бути заявлено позов про надання одноразового дозволу на виїзд за межі України з неповнолітньою чи малолітньою дитиною без згоди батька (матері) з туристичною метою, для участі у спортивних чи іншого роду заходів, з метою оздоровлення чи з інших мотивів одноразового характеру. Крім того, позивачем у позовній заяві має бути зазначено до якої саме країни має намір виїжджати та на який термін, чи відповідає виїзд неповнолітньої чи малолітньої дитиною за межі України її інтересам, які умови проживання (тимчасового перебування) матиме дитина за кордоном, чи не порушуються при цьому права відповідача на спілкування з дитиною та ін. Також судом встановлено, що неповнолітня дитина сторін неодноразово з матір'ю виїжджала за кордон та поверталася до України, що підтверджується копією довідки турагенства (а.с. 107) та поясненнями представників сторін у судовому засіданні. Позивач стверджує, що відповідач їй відмовляє у дачі згоди на виїзд дитини за межі України і вона має обґрунтовані підстави вважати, що в добровільному порядку дозвіл не отримає, що порушує інтереси дитини, але жодних доказів на підтвердження факту звернення до відповідача за отриманням дозволу на виїзд дитини за кордон з дотриманням наведених вище вимог закону суду не надала. Посилання позивача на відправлення телеграм у 2014 році відповідачу (а.с. 26-27) суд не може взяти до уваги з наступних підстав. Як вбачається з пояснень представника відповідача у судовому засіданні, відповідач спілкувався з позивачем з приводу дозволу на виїзд дитини, але не надав згоду у 2014 році на вимогу позивача, оскільки позивач вимагала надання згоди у вигляді зазначеному у тексті позовної заяви, але він (відповідач) проти неконтрольованого виїзду дитини за кордон. Відповідач згоден надавати в разі потреби тимчасові дозволи на виїзд дитини за умови зазначення матір'ю країни виїзду, мети та строку виїзду. Зазначена позиція відповідача узгоджується з положеннями ст. 141 СК України. Окрім того, як вбачається з наданих самим позивачем доказів (а.с. 17-24), відповідач неодноразово надавав згоду на виїзд дитини за кордон, що підтверджує зазначену вище позицію відповідача з приводу того, що він не чинити позивачу жодних перешкод та жодним чином не обмежує право матері разом з донькою виїздити тимчасово за кордон, але бажає, як батько, знати в яку країну дитини їди та в яких умовах вона буде мешкати. Таким чином, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, оскільки позивачем заявлений позов про надання судом, фактично постійного довгострокового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, що суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України, а відтак у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог.

Outcome: dismissed