Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Представник Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 22308,57 грн, з яких: 17650,54 грн - заборгованість за кредитом; 4658, 03 грн. - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом. В обґрунтування вимог вказує, що 12.07.2007 між позивачем та відповідачкою укладено договір, згідно умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Взяті на себе зобов`язання відповідачка не виконує, у зв`язку з чим представник позивача просить суд позов задовольнити, стягнути з відповідачки заборгованість по кредиту та судові витрати. 27 травня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 02 липня 2021 року представник відповідачки адвокат Корф П.К. подав до суду відзив на позовну заяву, вказавши, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, оскільки [PERSON] не була ознайомлена та не підписувала «Умови та Правила надання банківських послуг» і «Тарифи» позивача. В анкеті-заяві від 26.05.2007 відсутня інформація про кредитний ліміт та процентну ставку, відсутні докази отримання кредиту відповідачкою. 23 липня 2021 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, згідно якого вказав, що підписання договору здійснюється за принципом укладання між банком та клієнтом договору приєднання. [PERSON] підписала заяву, де вона висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та засвідчила, що вона згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Крім того, в заяві встановлена процентна ставка 36% річних. Виписка по картрахунку підтверджує, що відповідачка отримала кредитну карту та користувалась кредитними коштами. 18 жовтня 2021 року представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь позивача на відзив, згідно якого вбачається, що відповідачка про існування «Умов та Правил надання банківських послуг» і «Тарифів» дізналась лише із позовної заяви. Вказані документи відповідачка не підписувала, витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна» не містить дату його складання, що є основним реквізитом документу. Факт надання грошових коштів повинно бути підтверджено платіжним документом. Процентна ставка в анкеті-заяві від 26.05.2007 не зазначена. Позивач не надав доказів укладення 26 травня 2007 року кредитного договору із [PERSON] . У судове засідання представник позивача не з`явився, попередньо подавши до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Представник відповідачки адвокат Корф М.К. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи: 26 червня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого остання отримала кредит, шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно заяви від 26 червня 2007 року сума кредитного ліміту була встановлена в розмірі 1500 грн., базова процентна ставка 36 % річних, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Порядок погашення кредиту встановлюється у вигляді щомісячних платежів в розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості з кредитного ліміту може проводитися шляхом внесення коштів на карту клієнта, або списанням банком коштів з дебетового рахунку. [PERSON] підписала вищезазначену заяву. Для користування кредитним картковим рахунком 12.07.2007 року [PERSON] отримала кредитну картку № [NUMBER] , що підтверджується підписом відповідачки на заяві. В подальшому за вказаним кредитним договором були надані ще 6 карток, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк». Також розмір кредитного ліміту змінювався та 26.11.2020 року становив 18 207,78 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У заяві зазначено, що відповідачка згідна з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 13 квітня 2021 року становить 22308,57 грн, з яких: 17650,54 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4658,03 грн - заборгованість за простроченими відсотками. Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. З врахування встановлених обставин, суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Згідно з інформацією, викладеною у вказаній заяві, відповідач погодилась з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Безпідставними є доводи представника відповідакиа, що між сторонами взагалі не було укладено кредитного договору, оскільки підписанням анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» позичальник погоджується з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору. Приєднання до умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком. Вказана правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду у справі № 428/2873/17 від 28 березня 2019 року. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками. У заяві позичальника від 26 червня 2007 року процентна ставка зазначена в розмірі 36 відсотків річних, а тому посилання представника відповідачки на те, що процентна ставка взагалі не зазначена, суд до уваги не приймає. Проте, з 01 січня 2013 року процентна ставка постійно змінювалась як в сторону зменшення, так і в сторону збільшення. З 01.04.2015 року по 31.05.2015 року процентна ставка була в розмірі 43,20 %, з 05.04.2016 року по 31.07.2020 процентна ставка становила 3,50 % за 1 місяць, що становило 42% річних та з 01.08.2020 року по 28.02.2021 року процентна ставка становила 3,40 % за 1 місяць, що становило 40,8% річних. За таких обставин, проценти змінювались та нараховувались у підвищеному розмірі, що суперечить умовам кредитування. Разом із тим, банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин) зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 651 ЦК України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як вбачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 641/2207/18 від 14 липня 2021 року. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом в розмірі 4658, 03 грн. слід відмовити. Відносно позовної вимоги про стягнення тіла кредиту в розмірі 17650,54 грн суд зазначає наступне. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом, крім самих розрахунків кредитної заборгованості за договором від 26.06.2007 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Із розрахунків заборгованості за кредитним договором від 12.07.2007 року станом на 31.05.2015, станом на 30.06.2019, станом на 13.04.2021 та виписки по особовому рахунку, наданих позивачем, вбачається, що з 01.04.2015 року [PERSON] безпідставно, періодично нараховувалися проценти за підвищеною процентною ставкою, заборгованість за якими відносилася на тіло кредиту поза межами ліміту, встановленого за кредитними картами відповідача. На тіло кредиту, збільшене за рахунок списання вказаних процентів, в свою чергу нараховувалися відсотки. Грошові кошти, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості неправомірно відносилися на погашення протиправно збільшених відсотків та тіла кредиту, збільшеного за рахунок списання цих відсотків. Отже, розмір заборгованості, заявлений позивачем, визначений усупереч вимог закону та умов договору. Наявність непогашеної заборгованості не доведена позивачем. Надані позивачем розрахунки кредитної заборгованості не є безспірними доказами розміру заборгованості. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 641/2207/18 від 14 липня 2021 року. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 цього Закону споживач - фізична особа, яка набуває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів , прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. При оцінці доказів та оцінці аргументів суд враховує положення ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та нечіткі або двозначні положення договору тлумачить на користь відповідачки, як споживача послуг позивача. Таким чином, за встановлених обставин справи, суд не вважає доведеною наявність заборгованості [PERSON] за тілом кредиту в розмірі 17650,54 грн. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про недоведеність порушення прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, й відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed