Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач ТОВ «Ласка Лізинг» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що Судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 31.03.2008 року стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Ласка Лізинг» заборгованість за договором фінансового лізингу в розмірі 239543, 87 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 850, 00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 15, 00 грн. Зазначене рішення було виконане лише у 2019 році, тобто із значним простроченням. На підставі наведеного представник позивача просить стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Ласка Лізинг» інфляційні втрати за період з вересня 2016 року по січень 2019 року у розмірі 83038, 07 грн., 3% річних за період з 21.08.2016 року по 21.08.2019 року у розмірі 17885, 10 грн. та витрати по сплаті судового збору. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що Судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 31.03.2008 року стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Ласка Лізинг» заборгованість за договором фінансового лізингу в розмірі 239543, 87 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 850, 00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 15, 00 грн. На підставі зазначеного судового наказу 24.10.2018 року Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Барладіним П.О. відкрито виконавче провадження №57516201 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Ласка Лізинг» заборгованість за договором фінансового лізингу в розмірі 239543, 87 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 850, 00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 15, 00 грн. (а.с. 15-16). Постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Барладіного П.О. від 20.11.2018 року змінено назву боржника виконавчого провадження з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 17-18). Постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Барладіного П.О. від 15.02.2019 року за заявою стягувача повернуто Судовий наказ № 2н-152 від 31.03.2008 року (а.с. 19-20). Постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Барладіного П.О. від 18.02.2019 року відкрито виконавче провадження №58407013 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Ласка Лізинг» заборгованість за договором фінансового лізингу в розмірі 239543, 87 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 850, 00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 15, 00 грн. (а.с. 21-22). Постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Барладіного П.О. від 25.02.2019 року виконавче провадження №58407013 закінчено у зв`язку з виконанням рішення у повному обсязі (а.с. 23-24). Станом на 22.08.2019 року рішення суду виконано, що підтверджується виписками АТ «ПУМБ» від 05.02.2019 року, 15.02.2019 року, 19.02.2019 року, 25.02.2019 року (а.с. 11-14). У ч. 1 ст. 1291 Конституції України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із п. 1 ч. 2, ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 висловив правову позицію та зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. У постанові від 26 квітня 2017 року Верховний Суд України у справі № 3-1522гс16 висловив правову позицію та зазначив, що ст. 625 ЦК України врегульовані правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають певні особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою в розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України. Інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми не є також додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України. За змістом наведеної вище норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати і 3 % річних від простроченої суми нараховуються щомісячно на весь час невиконання боржником грошового зобов`язання та підлягають сплаті ним до моменту фактичного повернення всієї суми заборгованості. Оскільки законом встановлено обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу із урахуванням рівня інфляції та 3 % річних від простроченої суми за увесь час прострочення виконання ним свого грошового зобов`язання, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає у кредитора за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, тобто до моменту сплати ним всієї суми боргу та проведення повного розрахунку. У ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з наведених норм ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Ласка Лізинг» про стягнення з [PERSON] на користь позивача інфляційних втрат і 3 % річних від прострочених сум за весь час прострочення виконання встановленого рішенням суду грошового зобов`язання ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, виходячи із вказаних сум заборгованості відповідача, враховуючи індекси інфляції, період прострочення виконання грошового зобов`язання, перевіривши зроблені позивачем розрахунки, суд дійшов висновку, що підлягають стягненню інфляційні втрати за період з вересня 2016 року по січень 2019 року у розмірі 83038, 07 грн., 3% річних за період з 21.08.2016 року по 21.08.2019 року у розмірі 17885, 10 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved