Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа ДП «РЕУ ЧШК» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обгрунтовує тим, що на підставі розпорядження №206 від 12 липня 2000 року адміністрацією АТЗТ «ЧШК» було надано дозвіл на вселення [PERSON] з сімєю і кімнату №37 гуртожитку по вул. Добровольського, 27 в м. Черкаси. Гуртожиток належить на праві власності ПрАТ «ЧШК», відповідно до договору купівлі-продажу від 29 листопада 1993 року, увійшов до статутного капіталу ПАТ «ЧШК» та перебуває в оренді і обслуговуєтеся ДП «РЕУ ЧШК» на підставі договору оренди №89 від 2 лютого 2007 року. Згідно рішення виконавчого комітету Черкаської міської [PERSON] № 398-1 від 4 липня 1974 року, гуртожиток за адресою: м. Черкаси вул. Добровольського 27 має статус гуртожитку для одиноких громадян. ЧШК є власником цілісного майнового комплексу на підставі договору купівлі-продажу № 3-5951 від 29 листопада 1993 року, затвердженого Першою державною нотаріальною конторою м. Черкаси та акту прийому передачі від 9 лютого 1994 року, згідно яких серед іншого майна значиться державний житловий фонд, у який входить гуртожиток по вул. Добровольського, 27 в м. Черкаси. Отже даний гуртожиток було включено до статутного капіталу ПАТ «ЧШК». Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків, у разі їх тимчасової відсутності, поширюються вимог и статей 71,72 ЖК України. В червні 2003 року відповідачі, залишивши виділену кімнату, самовільно захопили і переселилися в кімнати № 41-43 в цьому ж гуртожитку, де і проживають по цей день. Протоколом засідання правління ПАТ «ЧШК» № 16 від 18 вересня 2012 року відповідачам в цьому ж гуртожитку виділено к. № 106, в яку вони мають право як переселитися так і перереєструватися, але відповідачі з незрозумілих причин цього робити не бажають, на численні звернення не реагують, заяви про тимчасовий виїзд та збереження за ними житлової площі не залишили. На даний час в к. № 37 проживають та зареєстровані абсолютно інші люди. Згідно ст. 72 ЖК України - особа, яка не проживає в житлі більше шести місяців може бути визнана такою, що втратила право на користування даним житловим приміщенням. Просив суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Черкаси, вул. Добровольського, 27, к.37, стягнути з відповідачів судові витрати. Провадження у справі відкрите на підставі ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року. 30 жовтня 2017 року представник позивача [PERSON] подала до суду уточнюючу позовну заяву, яку обгрунтувала тим, що ПрАТ «ЧШК» є власником цілісного майнового комплексу на підставі договору купівлі-продажу № 3-5951 від 29 листопада 1993 року, затвердженого Першою державною нотаріальною конторою м. Черкаси та акту прийому передачі від 9 лютого 1994 року. [PERSON] з 21 липня 1986 року по 27 липня 2005 року працювала в АТЗТ «ЧШК» та була звільнена за згодою сторін, за п.1 ст. 36 КЗпП України. На підставі розпорядження адміністрації АТЗТ «Черкаський шовковий комбінат» від 1 липня 1993 року [PERSON] та членам її сімї ([PERSON], [PERSON]О.) була надана для проживання кімната № 124 в гуртожитку по вул. Добровольського, 27, в м. Черкаси. На вселення в дану кімнату був виданий ордер, так як [PERSON] являлася працівником комбінату. В подальшому розпорядженням № 206 від 12 липня 2000 року адміністрацією АТЗТ «ЧШК» було надано дозвіл на вселення сімї відповідача в кім. № 37 гуртожитку за адресою м. Черкаси вул. Добровольського, 27. Сімя [PERSON] була відразу перереєстрована в дану кімнату, де зареєстрована і по даний час. Факт самовільного зайняття кімнат в гуртожитку № 41,42,43 по вул. Добровольського, 27 сімєю [PERSON] підтверджується актом від 1 липня 2003 року ( в якому зазначено, що [PERSON] без присутності наймача кімнати № 42 та без її згоди виносила її речі) та актом від 19 липня 2007 року проте, що сімя [PERSON] проживає в кімнатах з 2004 року (у період 2003 року було зроблено самовільне перепланування боксу та душу) без дозволу адміністрації АТЗТ «ЧШК». Переселялася сімя [PERSON] в вище зазначені кімнати самовільно, без відповідного на те рішення адміністрації підприємства та без видачі нового ордера, що підтверджується рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 листопада 2014 року по справі № 711/3276/14-ц (яке в даній частині набрало законної сили рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 лютого 2015 року ). [PERSON] являється наймачем кімнати № 37 в гуртожитку по вул. Добровольського, 27, в м. Черкаси, що підтверджується розпорядженням Черкаського шовкового комбінату за № 359 від 15 березня 2004 року. З 2003 року [PERSON], проживає та зареєстрована в кімнаті № 37 по вул. Добровольського, 27 в м. Черкаси разом зі своєю дочкою [PERSON] та онукою [PERSON], сплачує за житлово-комунальні послуги. Разом з її родиною в даній кімнаті зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які в даній кімнаті не проживають з 2003 року. Особисті речі та майно сімї [PERSON] в кімнаті № 37 відсутні. Даний факт підтверджується актом обстеження житлових умов від 22 листопада 2016 року, довідкою № 219 від 24 листопада 2016 року та актом від 10 червня 2013 року. На даний час, відповідачі в вище зазначеній кімнаті не проживають без поважних причин та вибули з неї добровільно на інше місце проживання. У статті 130 ЖК передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Окрім відповідної глави ЖК України, зазначене питання на теперішній час регулюється Положенням про гуртожитки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року №84. Натомість це Положення не регулює відповідальність мешканців гуртожитку за порушення правил користування гуртожитками, а отже зазначене питання регулюється загальними нормами житлового законодавства, тобто ЖК. Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків, у разі їх тимчасової відсутності, поширюються вимог и статей 71,72 ЖК України. Відповідно до ст. 6 ЖК України: жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Стаття 61 ЖК України передбачає, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Просила суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Черкаси, вул. Добровольського, 27, к.37, стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача уточнену позовну заяву підтримала, просила задовольнити її повністю, з підстав викладених вище. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідачі не втратили право користування кімнатою в гуртожитку. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, посилаючись на те, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджують те, що позивач є власником чи балансоутримувачем гуртожитку по вул. Добровольського, 27 в м. Черкаси. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надіслала до суду заяву, в якій справу просила розглянути в її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву, в якій справу просив розглянути в її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В судовому засіданні встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 7 липня 2017 року, гуртожиток, що розташований за адресою: м. Черкаси, вул. Добровольського,27/ вул. Благовісна, 456 в м. Черкаси був зареєстрований на праві власності за ПАТ «ЧШК». 7 липня 2017 року зареєстроване скасування права власності ПАТ «ЧШК» на вказаний гуртожиток на підставі постанови Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2017 року (а.с.88). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Черкаської міської ради №4862-2 від 19 серпня 2017 року, власником гуртожитку по вул. Добровольського, 27 в м. Черкаси є Фонд державного майна України ( а.с.94). Разом з тим, постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2017 року, яка набрала законної сили встановлено, що в ході приватизації, яка відбулась в 1993-1996 р.р., гуртожиток з підвалом за адресою: вул. Добровольського, 27/Благовісна, 465 в м. Черкаси включений до складу цілісного майнового комплексу та його вартість внесено до статутного фонду АТЗТ «Черкаський шовковий комбінат», яке було засноване згідно з рішенням загальних зборів від 16 березня 1994 року шляхом перетворення орендного підприємства «Черкаський шовковий комбінат». Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 5 червня 2013 року по справі № 22ц-793/954/13, яке набрало законної сили встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 29 листопада 1993 року № 3-5951, укладеного між Фондом державного майна України та організацією орендарів орендного підприємства «Черкаський шовковий комбінат», останній купив державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Черкаський шовковий комбінат», що знаходиться за адресою: 257536, м. Черкаси, вул. Енгельса, 170 і відповідно до договору оренди з Фондом державного майна України від 4 грудня 1992 року № Д-1660, було передане організації орендарів підприємства «Черкаський шовковий комбінат» в оренду з правом викупу. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу останнім було приватизовано вказаний цілісний майновий комплекс (а.с.89-93). Згідно довідки ПрАТ «ЧШК» №1696 від 6 грудня 2017 року, гуртожиток №3, який включений до складу цілісного майнового комплексу та який знаходиться на балансі ПрАТ «ЧШК», розташований за адресою: м. Черкаси, вул. Добровольського, 27 (а.с.107). За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позивач є балансоутримувачем гуртожитку за адресою вул. Добровольського, 27/Благовісна, 465 в м. Черкаси і наділений правом звертатися до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. А тому, доводи представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про те, що позивач не є балансоутримувачем вказаного гуртожитку не можуть бути прийняті судом до уваги. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 1986 по 2005 рік працювала на Черкаському шовковому комбінаті на різних посадах. Згідно розпорядження №206 від 12 липня 2000 року АТЗТ «Черкаський шовковий комбінат», - [PERSON] поселено в гуртожиток по вул. Добровольського, 27 в кімнату №37 (а.с. 7). Згідно розпорядження №359 від 15 березня 2004 року АТЗТ «Черкаський шовковий комбінат», - [PERSON] поселено в гуртожиток по вул. Добровольського, 27 в кімнату №37 (а.с. 46). Як вбачається з довідки ДП РЕУ «ЧШК» №219 від 24 листопада 2016 року, [PERSON] дійсно зареєстрована [INFO], кім. 37 м. Черкаси. Разом з нею зареєстровані: дочка [PERSON], внучка - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Фактично проживають за вищезазначеною адресою [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.47). З акта від 19 липня 2007 року вбачається, що сімя [PERSON] проживає в кімнатах №41-43 з 2004 року. За період проживання в цих кімнатах сімя [PERSON] не повністю сплачує за проживання в гуртожитку (а.с.50). Як вбачається з акта від 10 червня 2013 року, що затверджений директором ДП «РЕУ-ЧШК», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживають в кімнаті №37 по вул. Добровольського, 27 з 2003 року. За останні шість місяців [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були відсутні, особистих речей і майна в кімнаті №37 не має. На підприємстві не працюють, за житлово-комунальні послуги не сплачують (а.с.49). З акта обстеження житлових умов від 22 листопада 2016 року, що затверджений директором ДП «РЕУ-ЧШК» вбачається, що в кімнаті №37 в гуртожитку по вул. Добровольського, 27 проживає та сплачує за житлово-комунальні послуги [PERSON] В кімнаті знаходяться особисті речі [PERSON] Встановлено, що громадянка [PERSON] та її сімя, які зареєстровані в кімнаті №37 по вул. Добровольського, 27 не проживають в даній кімнаті з 2003 року по теперішній час. Особисті речі і майно гр. [PERSON] та її сімї в кімнаті №37 відсутні (а.с.48). Вказані обставина підтвердила й допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР, - для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї - є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Під «збереженням жилого приміщення» слід розуміти охорону законом права на житлову площу в житловому приміщенні за тимчасово відсутніми наймачами та членами їх сімей. Причини відсутності не мають значення, якщо така відсутність продовжувалась до 6 місяців. У разі перебільшення цього строку суд з'ясовує причини відсутності громадянина, що є підставою для збереження житла за відсутнім наймачем або членами його сім'ї. Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснює застосування ст. 71 ЖК: у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не має право бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2017 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житлом в гуртожитку, яке набрало законної сили 18 травня 2017 року, встановлено, що у розумінні ст. 71, 72 ЖК УРСР [PERSON] не наділена правом звернення до суду із позовом про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою № 37 в гуртожитку по вул. Добровольського, 27 у місті Черкаси, оскільки зважаючи на статус вказаного гуртожитку (для одиноких громадян) та особливості нарахування плати за користування гуртожитком (за ліжко-місце) [PERSON] так як і відповідачі має право на користування певною частиною жилої площі у кімнаті №37 (а.с.84-85). Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2017 року встановлено, що в спірній кімнаті №37 площею 11,4 кв.м. зареєстровано 7 осіб, що унеможливлює їх спільне проживання на цій площі. До того ж наказом ДП «РЕУ ЧШК» №47 від 1 серпня 2003 року визначено, що кількість ліжко-місць в кімнаті визначається площею кімнати поділеної на 6 кв.м. За ткаих обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не користуються кімнатою №37 в гуртожитку по вул. Добровольського, 27 в м. Черкаси понад 6 місяців з поважних причин. Крім того, суд звертає увагу на те, що [PERSON] 20 травня 2005 року, 21 липня 2005 року, 15 березня 2006 року, 25 квітня 2007 року зверталася до директора ДП «РЕУ ЧШК» з проханням перереєструвати її та членів її родини в кімнатах №41-43 гуртожитку (а.с.79-82). Вказані звернення залишені без належного реагування. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що відповідачі не можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням кімнатою 37 в гуртожитку по вул. Добровольського, 27 в м. Черкаси на підставі ст. 71 ЖК УРСР. Звертаючись до суду з вказаним позовом, однією з підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, представник позивача посилалася на ст. 107 ЖК України. Відповідно ч.2 до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Так, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а відповідно ч.1 ст. 88 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що представником позивача не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що відповідачі вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті . За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати понесені позивачем при звернення до суду відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного, ст.ст. 9,71,72.107 ЖК України

Outcome: dismissed