Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивач у серпні 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], треті особи: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилалася на те, що 17 лютого 2015 року помер її двоюрідний брат [PERSON], [INFO]. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з двокімнатної квартири [ADDRESS]. 12 серпня 2015 року нею було подано до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу заяву про прийняття спадщини за законом. Її заява була отримана Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, однак державним нотаріусом їй було повідомлено, що 30 січня 2015 року [PERSON] було складено заповіт на [PERSON]. Вважає, що заповіт є недійсним, оскільки на час складання заповіту її двоюрідний брат хворів раком слинної залози 4 стадії, тобто він був на межі смерті, так як 4 стадія захворювання спричиняла неймовірно сильний біль, це не давало [PERSON] здійснювати адекватні дії. Відповідачка була співмешканкою її брата приблизно останні два роки. Скориставшись смертельною хворобою та болем при метастазах (4 стадія), при яких необхідно використовувати сильні знеболювальні на основі легких наркотиків, співмешканка за два тижні до смерті брата змусила його написати заповіт на своє імя. Без знеболювальних [PERSON] міг фізично і морально страждати від болю та підписати будь-які документи, щоб отримати знеболювальні. Отже, при оформленні заповіту волевиявлення її брата не було вільним і не відповідало його волі. Її брат хворів на онкологічні захворювання. Він приймав знеболюючі медичні препарати, які впливали на його свідомість. Вважає, що на день складання заповіту, 30.01.2015 року її брат знаходився в такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій і не міг керувати ними, так як знаходився в залежності від наркотичних медичних препаратів. Просила суд: визнати заповіт на імя [PERSON], посвідчений 30 січня 2015 року нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] - недійсним; визнати її право власності за законом на нерухоме майно на двокімнатну квартиру [ADDRESS]; визнати [PERSON] такою, що не має права на спадкування та стягнути судові витрати по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2016 року за клопотанням позивача у справі було призначено судову психолого-психіатричну експертизу. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року провадження у справі було зупинено на час проведення повторної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи. Справа перебувала у провадженні судді Бєсєди Г.В., та у якої, станом на 24 квітня 2017 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2017 року справа розподілена судді Слюсар Л.П. 04.09.2017 року цивільна справа повернена до суду без виконання. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити. В подальшому відповідно до заяви просила суд розглядати справу без її присутності. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні, яке відбувалося 18.12.2017 року позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволені позову відмовити. В подальшому відповідно до заяви просили суд розглядати справу за їх відсутності. Представник третьої особи Шостої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився. Відповідно до листа просили суд розглядати справу за їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. Свідок [PERSON], знайомий, розповів про те, в січні 2015 року він спілкувався з [PERSON], у нього був хворобливий вигляд, але він все добре розумів. Коли він захворів він вирішив розпорядитися квартирою. Нотаріус посвідчував заповіт і довіреність в один день в квартирі. Суд, заслухавши позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер НАК 811132, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі 13.02.2015 року за №1-110 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 33592261. [PERSON] помер 17 лютого 2015 року. Згідно з заповітом від 13 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №143 [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усе належне йому майно, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом буде мати право заповідає [PERSON], [INFO]. Заповіт складено у присутності нотаріуса за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Спадкової справи 123/2015, заведеної Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23.02.2015 року після смерті [PERSON], померлого 17.02.2015 року, з заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] (за заповітом), [PERSON] (як спадкоємець пятої черги). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частиною 3 ст. 203 ЦК України зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. ВССУ в своїй узагальненій судовій практиці №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. В ході розгляду справи судом за клопотаннями позивача було призначено судову психолого-психіатричну експертизу. Відповідно до висновку судово-психіатричної від 03 листопада 2016 року №26, [PERSON] за життя на момент складання і підписання заповіту 30.01.2015 року яким-небудь психічним розладом не страждав. За своїм психічним станом в той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Допитаний в судовому засіданні свідок[PERSON], який спілкувався з [PERSON] зазначив, про те, що у нього був хворобливий вигляд, але він все добре розумів. Позивачем заявлялося клопотання щодо призначення по справі повторної посмертної експертизи. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року судом була призначена повторна посмертна судова психолого-психіатрична експертиза, яка була не виконана у звязку з несплатою коштів за її проведення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що заповіт померлого [PERSON] від 30 січня 2015 року є недійсним. Не підтвердився той факт, що останній не міг усвідомлювати значення свої дій та не міг керувати ними. Окрім цього, вищевказаний заповіт був посвідчений не державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], а приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Щодо заявлених позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS], то оскільки [PERSON] заповідав своє майно [PERSON], у визнанні заповіту недійсним позивачу відмовлено, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині. Позовні вимоги [PERSON] стосовно визнання [PERSON] такою, що не має права на спадкування не мають правового обґрунтування, не підтверджені жодними доказами, а тому у їх задоволенні суд також вважає необхідним відмовити. За таких обставин, суд оцінюючи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено у позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed