Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

Позивач ТзОВ «Факторингова компанія «РАНТЬЕ» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 10.03.2008 року між Відкритим Акціонерним Товариством «АКБ «Прикарпаття» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Г15.102.70524. Вказують, що ПАТ «Ідея Банк» виникло внаслідок зміни назви ПАТ «Плюс Банк» (ВАТ «Плюс Банк») відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів Банку і є правонаступником всіх його прав та обов'язків. В тому числі, ВАТ «Плюс Банк» було правонаступником ВАТ АКБ «Прикарпаття», яке в свою чергу, створено шляхом реорганізації ТзОВ «Комерційний банк розвитку лісової та деревообробної промисловості Прикарпаття «Прикрпатлісбанк», що підтверджується змінами до статуту ПАТ «Плюс Банк», погодженими Національним банком України 07.10.2011 року та зареєстрованими 13.10.2011 року. Згідно із кредитним договором відповідач отримав кредит в розмірі 8800,00 грн., зі сплатою 22,1% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Зазначають, що банк повністю виконав свої зобов'язання згідно кредитного договору, та надав відповідачу кредитні кошти, що підтверджується видатковим касовим ордером. Станом на 30.10.2015 р. відповідач не повернув позивачу отриманий кредит в встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки та комісію, на загальну суму 17070,45 грн. Вказують, що 30.10.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «РАНТЬЕ» та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено договір факторингу № 30/10-1, згідно умов договору факторингу клієнт відступив (передав у власність) факторові з 30.10.2015 р., а позивач, відповідно до договору факторингу та вимог чинного законодавства, набув право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. На основі зазначеного, просять стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 17070,45 грн. та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте в прохальній частині позову, просить розглядати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте подав заяву про застосування строку позовної давності, просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що у задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.03.2008 року між Відкритим Акціонерним Товариством «АКБ «Прикарпаття» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № Г15.102.70524, згідно умов якого відповідачці було видано кредит у розмірі 8800,00 грн. зі сплатою 22,1 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. 30.10.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено договір факторингу №30/10-1, згідно умов якого клієнт (первісний кредитор, банк) відпустив (передав у власність) факторові (новому кредитору, позивачу) з 30.10.2015 р., а позивач, відповідно до договору факторингу та вимог чинного законодавства, набув право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Право вимоги позивач набув з моменту підписання акту прийому-передачі прав вимог. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як вбачається з витягу з додатку № 2 до договору факторингу № 30/10-1 від 30.10.2015 року, а саме з акту прийому-передачі прав вимог ПАТ «Ідея Банк» передав, а ТзОВ «ФК «Рантье» прийняв право вимоги до боржника [PERSON], кредитний рахунок 22034410270524.980, номер договору № Г15.102.70524, сума кредиту 8800 грн., загальна сума заборгованості станом на 30.10.2015 року 17070,45 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № Г15.102.70524 від 10.03.2008 року станом на 21.03.2016 року заборгованість по кредиту становить 17070,45 гривень, з яких: 8800,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 8270,45 гривень - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями. Згідно графіку щомісячних внесків за кредитним договором № Г15.102.70524 від 10.03.2008 року останній платіж по кредиту відповідачкою [PERSON] проведено 10.03.2010 року, і в подальшому жодного платежу не вносилося. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 1054 Цивільного Кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного Кодексу України, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. З умов кредитного договору від 10.03.2008 року та системного аналізу ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимог цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Частиною 4 ст. 203 Цивільного Кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 207 ч.2 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як передбачено п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки з спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення вищезазначеної статті застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст. 257 ЦК України і становить три роки. За змістом ст. 259 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вбачається з матеріалів справи строк позовної давності між позивачем та відповідачем за кредитним договором не збільшувався. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що початком строку позовної давності у межах якого позивач мав би звернутися до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № Г15.102.70524 від 10.03.2008 року є дата здійснення боржником останнього платежу, а саме: березень 2010 року, разом з цим, позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом тільки 29.11.2016 року, що свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності. Згідно ст. 261 ч.1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом при цьому, встановлено, що клопотання про поновлення строку від позивача не надходило, у той же час, представником відповідача відповідно до вимог ст. 267 ч.3 ЦК України до суду була подана заява про застосування строку позовної давності. Отже, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦПК України). Таким чином, суд з врахуванням встановлених обставин справи, досліджених доказів по справі в їх сукупності, при системному аналізі з вимогами чинного закону, відмовляючи в задоволенні позову ТзОВ «ФК«РАНТЬЕ» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором виходить із того, що позивачем було пропущено строк позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed