Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» звернувся в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором позики, мотивуючи позовні вимоги тим, що 14.07.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики безпроцентної, як працівнику Товариства з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» було надано грошові кошти в сумі 17971,00 грн., на строк до 31.12.2011 року. Сума позики була видана відповідачу готівкою на підставі розрахункового касового ордера. 21.07.2011 року відповідачем на рахунок позивача здійснено часткове повернення суми позики в розмірі 13300,00 грн., непогашеною заборгованість відповідача перед позивачем залишилась в розмірі 4671,00 грн. 23.11.2011 року трудові відносини між Товариством з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» та відповідачем припинено. Позивач звертався на адресу відповідача з вимогою про повернення позики 15.11.2012 року та 12.07.2016 року, але відповідачем вони були залишені без уваги. Станом на 20.12.2016 року заборгованість відповідача складає 19281,60 грн., яка складається з суми неповернутої позики в розмірі 4671,00 грн., пені за період з 01.01.2011 року по 20.12.2016 року в розмірі 6302,55 грн., інфляційні в розмірі 3727,45 грн., 20% річних від суми заборгованості за період з 01.01.2011 року по 20.12.2016 року в розмірі 4580,60 грн. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить стягнути 19281,60 грн. та витрати понесені при подачі позовної заяви до суду. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» Бурячек Г.О. в судовому засіданні позовні вимоги до початку розгляду справи по суті уточнив та просив стягнути 19281,60 грн., яка складається з неповернутої суми позики в розмірі 4671,00 грн.; 4748,73 грн., інфляційного збільшення суми боргу; проценти в розмірі 4671,06 грн.; частину нарахованої подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 5190,81 грн.; та судовий збір в розмірі 1378,00 грн. та витрати понесені відповідачем при розгляді справи в розмірі 800,00 грн., посилався на обставини зазначені в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити, згоди на заочний розгляд справи при роз»ясенні судом такого права, не надав. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, будучи повідомленою про день, час і місце розгляду справи належним чином, відомостей про поважність причини неявки в судове засідання суду не повідомила, клопотання про відкладення слухання справи до суду не поступило. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, в межах заявлених вимог, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом по справі встановлено, що 14.07.2011 року між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики безпроцентної, як працівнику Товариства з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» надано грошові кошти в сумі 17971,00 грн., на строк до 31.12.2011 року (а.с.7-9). Сума позики була видана відповідачу [PERSON], готівкою на підставі видаткого касового ордера від 15.07.2011 року, про що підписався одержувач коштів в розмірі 17971,00 грн. (а.с.10). 21.07.2011 року відповідачем на рахунок позивача здійснено часткове повернення суми позики в розмірі 13300,00 грн., непогашеною забогованість відповідача перед позивачем залишилась в розмірі 4671,00 грн. (а.с.11). 23.11.2011 року трудові відносини між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» та відповідачем припинено, що підтверджується наказом №489-к від 23.11.2011 року (а.с.12). Позивач звертався на адресу відповідача з вимогою про повернення позики 15.11.2012 року (а.с.13-14) та 01.07.2016 року (а.с.17-19), але відповідачем вони були залишені без уваги. У зв'язку з порушенням відповідачем [PERSON] взятих на себе кредитних зобов'язань, станом на 03.05.2017 року - 19281,60 грн., яка складається з неповернутої суми позики в розмірі 4671,00 грн.; 4748,73 грн., інфляційного збільшення суми боргу; процентів в розмірі 4671,06 грн.; частину нарахованої подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 5190,81 грн.; та судовий збір в розмірі 1378,00 грн., що підтверджується уточненим розрахунком заборгованості. Вищенаведені правовідносини, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, у системному зв'язку регулюються наступними вимогами закону. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс/13) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Згідно ст.ст.1050 ч.1, 625 ч.2 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Аналогічні правові позиції висвітлені в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року в справі №6-38цс11. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. Витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема що пов'язані з явкою до суду (п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК), відносяться до витрат, пов'язаних із вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи (стаття 87 ЦПК). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України, понесені стороною по справі витрати повинні бути документально підтверджені. На підтвердження понесених позивачем витрат пов'язаних з явкою до суду 13.03.2017 року, 04.04.2017 року, 03.05.2017 року, у зв'язку з чим представнику позивача надавалися відрядження з 12.03.2017 року по 14.03.2017 року, з 03.04.2017 року по 05.04.2017 року та з 02.05.2017 року по 04.05.2017 року, представником позивача надано підтверджуючі докази, зокрема наказ №0101/16 від 01.01.2017 року, де встановлено порядок нарахування добових на підприємстві; наказ №0013-КО від 10.02.2017 року про направлення Бурячека Г.О. до відрядження ; видатковий касовий ордер від 20.02.2017 року на суму 1000,00 грн.; посвідчення про відрядження №С-000000013; наказ №0048-КО від 03.04.2017 року про направлення [PERSON] до відрядження з 03.04.2017 року по 05.04.2017 року; посвідчення про відрядження №С-000000048; видатковий касовий ордер від 03.04.2017 року на суму 1100,00 грн.; наказ №0065-КО від 24.04.2017 року про направлення Бурячека Г.О. до відрядження з 02.05.2017 року по 04.05.2017 року; посвідчення про відрядження №С-0000000065; видатковий касовий ордер від 26.04.2017 року на суму 750,00 грн., а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 800,00 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі, в повернення оплаченого судового збору, належним чином підтвердженого відповідною квитанцією №36658 від 27.12.2016 року в розмірі 1378,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved