Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом. В обґрунтування вимог вказав, що 20.08.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір, та те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право Банку у будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, але у порушення зазначених норм закону та умов укладеного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 30.11.2017 року його заборгованість перед позивачем за кредитним договором становить 37677,55 грн., у тому числі заборгованість за кредитом - 435,33 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 30571,86 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4400,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1770,36 грн. Суму заборгованості, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1762 грн. позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами. Також пояснила, що відповідачем була підписана анкета-заява, якою він підтвердив свою згоду на умови договору, в яких, зокрема, в п.п.1.1.7.31 та 1.1.7.32 передбачено, що строк позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат банку складає 50 років. Відповідач припинив сплачувати кредит у 2014 році та останній платіж був ним здійснений 25.07.2014 року у сумі 100 грн. Відповідач отримав кредитну картку, строк дії якої складає до останнього дня листопада 2014 року. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він отримав кредитну картку 20.08.2011 року з лімітом у 600 грн. та потім користувався нею інколи. Він, отримавши грошові кошти за кредитною карткою, погашав отриманий кредит. Інколи в нього виникала заборгованість, але він завжди її погашав. Потім наприкінці 2011 року він повністю погасив заборгованість та після цього не користувався карткою. Коли він зробив останній платіж на терміналі, де він погашав заборгованість, було написано, що заборгованості по кредитній картці відсутня. Після погашення заборгованості він карткою не користувався, вважав, що повністю розрахувався з банком та йому ніхто з банку не повідомляв про наявність заборгованості по кредитній картці. В лютому 2019 року йому стало відомо, що у виконавчій службі є виконавче провадження про стягнення з нього заборгованості за вказаною кредитною карткою, після чого він звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення. З позовом він не згоден, оскільки банк йому раніше не повідомляв, що у нього є заборгованість, і якщо йому б це було відомо, то він одразу б усе погасив. Підтримав наданий ним відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що просить застосувати трирічний строк позовної давності, оскільки позивач звернувся з позовом до суду лише у березні 2018 року, тобто ним пропущено строк позовної давності передбачений ст.ст.257, 258 Цивільного кодексу України. Крім того, будь-яких доказів, які б підтверджували, що він, підписуючи анкету-заяву, був ознайомлений саме з тими Умовами та Правилами, які додані до матеріалі справи, у матеріалах справи немає, як і немає доказів які б підтверджували, що саме ці Умови він розумів, підписуючи заяву та що саме ці умови діяли на момент підписання заяви-анкети. Також позивачем не враховано, що рішення про підвищення процентної ставки було прийнято після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року № 661 та незаконно 01.09.2014 року в односторонньому порядку змінено проценту ставку до 34,80% річних, а 01.04.2015 року незаконно в односторонньому порядку змінено проценту ставку до 43,20%. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.08.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідачем був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджується анкетою-заявою від 20.08.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 6, 7, 8-31). Згідно наданого розрахунку станом на 30.11.2017 року в результаті порушення відповідачем умов договору за ним утворилася заборгованість в розмірі 37677,55 грн., у тому числі заборгованість за кредитом - 435,33 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 30571,86 грн., заборгованість за комісією - 4400,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1770,36 грн. (а.с. 4-5). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Згідно ч.1 ст. 1049 цього Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором. Невиконання грошового зобов`язання за відсутністю коштів у боржника в силу ст.625 ЦК України не звільняє його від відповідальності. Неповерненням отриманого кредиту з відсотками в обумовлений строк відповідач порушив в односторонньому порядку зобов`язання, що випливають з умов кредитного договору. В той же час під час розгляду справи відповідачем заявлено про застосування позовної давності. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а ст.258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу). Згідно з ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява була направлена банком до суду 11.01.2018. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості та пояснень представника позивача останній платіж за отриманим кредитом відповідачем було здійснено 25.07.2014 року в сумі 100 грн. Згідно довідки позивача від 05.03.2019 року клієнт [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 20.08.2011 року отримав картку № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня 11.2014 року (а.с.100). Таким чином дія кредитної картки, отриманої відповідачем за договором від 20.08.2011, закінчилась в останній день листопада 2014 року. Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова ВСУ від 19.03.2014 по справі № 6-14цс14) відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Оскільки останній платіж на погашення отриманого кредиту було здійснено відповідачем 25.07.2014 року та дія кредитної картки закінчилась в останній день листопада 2014 року, а позов подано до суду позивачем в січні 2018 року, трирічний строк позовної давності, про застосування якої просить відповідач, на момент звернення до суду закінчився. При цьому, оскільки позивач пропустив строк позовної давності до основної вимоги, то відповідно до ст.ст.258, 266 ЦК України, ним пропущена і спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Суд не приймає доводи позивача про те, що згідно п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років на підставі ч.1 ст.259 ЦК України. Так, Верховним Судом України щодо вказаних обставин висловлена правова позиція (постанова ВСУ від 11.03.2015 по справі № 6-16цс15, постанова ВСУ від 04.11.2015 по справі № 6-192цс15), яка полягає в наступному. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, якими встановлено збільшену позовну давність, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У зв`язку з вищевикладеним суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню внаслідок спливу трирічного строку позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений судовий збір відшкодуванню позивачу не підлягає. На підставі ст.ст.256-261, 267, 530, 612, 634, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed