Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач у грудні 2014 року звернувся із позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В позовній заяві та в ході судового засідання позивач та представник позивача посилалися на те, що з відповідачкою по справі він перебував в офіційному шлюбі, зареєстрованому 16 жовтня 1993 р. Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській обл., актовий запис за № 561. Від спільного з нею проживання у них народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO], який наразі проживає зі своєю матір'ю. Шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано 14.07.2014 p., згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. За час їх спільного з відповідачкою проживання та перебування у шлюбі вони придбали за спільні заощадження однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, пр?т [ADDRESS]. Вказана квартира була ними придбана за договором купівлі-продажу у вересні 1998 року, за 3 300 доларів США. В Дніпропетровській державній нотаріальній конторі Індустріального району, куди вони звернулись разом з продавцем квартири для укладення договору купівлі-продажу, позивач, згідно з вимог чинного законодавства, надав письмову згоду на оформлення квартири на ім'я його дружини - [PERSON] Вони разом вирішили, що оскільки в його матері є квартира і приватний будинок, а в дружини не було житла, то ця квартира буде оформлена саме на її ім'я. Перед купівлею цієї квартири вони сім'єю проживали в квартирі його матері [ADDRESS]. [PERSON] працював на заводі ім. К. Лібкнехта, мав стабільну заробітну плату, а відповідачка була три роки в декретній відпустці, а потім ще три роки - до досягнення сином віку шести років. Кредити подружжя не сплачувало, і збирало кошти на придбання своєї квартири, оскільки мали намір з дружиною мати своє окреме житло. Ще раніше, в 1996 р., працюючи на вказаному підприємстві, [PERSON] отримав виробничу травму, і у зв'язку з цим йому надали одноразове страхове відшкодування нещасного випадку, в сумі, еквівалентній на той час приблизно 3 000 доларів США. Ці гроші теж були витрачені ним з відповідачкою на придбання квартири. Коли квартира була приведена до пристойного вигляду, то за наполяганням його тодішньої дружини вони надали це житло для найму квартирантам, які можливо проживають в ній і до цього дня. Насправді вони з відповідачкою і з сином не проживали в цій квартирі, оскільки і після розірвання шлюбу остання продовжує жити в квартирі його матері, а позивач змушений проживати в іншому будинку своєї матері. Після розірвання шлюбу відповідачка взагалі не впускає його в їх квартиру. Просив суд: визнати [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за ним, [PERSON], а також за відповідачкою [PERSON], право власності за кожним на ? частини квартири, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пр-т Г. «Правда»[ADDRESS]. Відповідач[PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання особистою власністю майна. Вказала, що позов [PERSON]П вважає таким, що не відповідає дійсності, вимогам закону, не обґрунтованим належними доказами та утискає її законні права. Вказала, що 15 вересня 1999 року за рахунок коштів її частки від спадщини за нерухоме майно, розташоване у місті Дніпропетровську по вул. Гречихіна, 12, яка їй належала після смерті її батька [PERSON] (помер у жовтні 1996 р.) на підставі свідоцтва про право на спадщину, тобто фактично за особисті кошти, була придбана однокімнатна квартира, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ пр-т. Г.«Правда»[ADDRESS] та яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. Вищевказана квартира була придбана за кошти, які відповідачці були відшкодовані її братом [PERSON] за умови, що вона відмовиться у майбутньому від частини спадщини на нерухоме майно, яке вони обидва у рівних частинах отримали після смерті їх батька. Доказом того, що між відповідачкою та її братом [PERSON]І була домовленість, що вона відмовиться у майбутньому від частини спадщини, а він їй за її частину відшкодує гроші на придбання квартири є те, що на теперішній час її брат є єдиним власником нерухомого майна, отриманого ними у спадщину будинку, розташованого у місті Дніпропетровську по вул. Гречихіна, 12 та досі там проживає на підставі договору дарування на ? частини будинку. Її колишній чоловік [PERSON]П не був присутній при укладенні договору купівлі-продажу, оскільки жодних грошових коштів на придбання цієї квартири не надавав, його згода на придбання квартири не вимагалась. На підставі цього він не зміг надати суду жодних належних доказів у вигляді письмової згоди на оформлення квартири на її ім'я. Відповідач (позивач за первісним позовом) ніколи не проживав в вищезазначеній квартирі та не ніс жодних витрат на її утримання. Також вважає безпідставним його твердження, що квартира була придбана за сімейні кошти, тому що вони обидва на той час не працювали. [PERSON] знаходилася у декретній відпустці по догляду за дитиною з 1995 року по 2001 рік, а її колишній чоловік теж не працював з 24.02.1996 р., тому що отримав виробничу травму та довгий час знаходився на тривалому лікуванні та згодом на пенсії. В 1998 році позивач відмовився від перебування на пенсії в умовах нестачі грошей на утримання сім'ї, та вийшов на роботу та став отримувати невелику заробітну платню, тому що мав «легкий труд». З огляду на вищенаведене зрозуміло, що їх сім'я не мала можливості заощаджувати гроші, тим більше не мала грошей на придбання квартири, яка була придбана в 1999 році, по спливу більш ніж трьох років після отримання позивачем страхової виплати, як він зазначає в своєму позові. Тому позивач (відповідачка за первісним позовом) вважає твердження [PERSON]П, що отримані гроші були витрачені на придбання квартири неправдивим та безпідставним. Також вагомим доказом того, що її колишній чоловік не має ніякого відношення до придбання визначеної квартири, на думку позивачки (відповідачки за первісним позовом), є те, що він навіть не знає достовірно у якому році була придбана квартира, оскільки у своєму позові він зазначає що квартира була придбана у 1998 році, хоча насправді вона була придбана 15 вересня 1999 року. Просила суд: визнати однокімнатну квартиру розташовану за адресою м. Дніпропетровськ пр-т. [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]. В судовому засіданні позивач за основним позовом та його представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволені. В задоволені зустрічної позовної заяви просили суд відмовити. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги позивача за основним позовом не визнала та просила суд задовольнити зустрічний позов. Звернула увагу суду на те, що навіть мати позивача в своїх позовних заявах до суду вказує на те, що вона отримала квартиру [ADDRESS][PERSON]» у спадщину. Свідок [PERSON], сусід по вул. Гречихіній, розповів про те, що був присутній при домовленості [PERSON] з її братом, про те, що за належну частку спадщини братом буде придбана їй квартира, а йому залишиться весь будинок. Свідок [PERSON], подруга відповідачки, розповіла про те, що після загибелі батька [PERSON] вона із братом порівну прийняли спадщину. [PERSON] вирішив жити в будинку, а [PERSON] купити однокімнатну квартиру. Про те, що однокімнатна квартира [PERSON] придбана за рахунок коштів її брата знає зі слів [PERSON] та її брата [PERSON] та була присутня при розмові. Квартиру придбано за 3300 дол. США. У чоловіка [PERSON] [PERSON] була травма, він тривалий час лікувався і на лікування пішли значні кошти. На кошти, які були отримані [PERSON] після отриманої травми була придбана пральна машина та холодильник. Свідок [PERSON], друг сімї [PERSON], розповів про те, що знає сімю з 1995 року. Сергій отримав травму на роботі та отримав компенсацію, значні кошти пішли на лікування та реабілітацію. Частина коштів була витрачена на побутову техніку, меблі та одежу. Спірну квартиру [PERSON] купив її рідний брат в рахунок того, що вона відмовиться від спадщини. Квартира придбана за 3300 дол. США. Свідок [PERSON], сестра чоловіка відповідачки, розповіла про те, що в 1996 році помер батько її чоловіка, і стало питання, що робити з будинком. Будинок був виставлений на продаж, дізнавшись про ринкову вартість будинку, вони з чоловіком вирішили компенсувати частку [PERSON]. Її чоловік займався пошуком квартири, коли знайшов, то вони разом їздили її дивитися та чоловік дав завдаток в розмірі 300 дол. США для погашення боргу по комунальним платежам. В нотаріальній конторі при укладанні договору був її чоловік, [PERSON] і продавець, квартира була придбана за 3300 дол. США. [PERSON] [PERSON] працював на заводі К.\~Лібкнехта, де отримав травму та отримав відшкодування. Свідок [PERSON], брат відповідачки, вказав на те, що він придбав спірну квартиру за свої кошти. Вони з сестрою виставили на продаж спадковий будинок, дізналися про його ринкову вартість в розмірі 6000 дол. США. Він через агентство з нерухомістю зайшов спірну квартиру. Разом з сестрою пішов до нотаріуса, де і був оформлений договір купівлі-продажу квартири. Сестра подарувала йому частину домоволодіння значно пізніше, ніж був укладений догові-купівлі продажу квартири, оскільки в її сімї не було коштів, а тому договір дарування частини домоволодіння він також оплачував сам. [PERSON] сестри при придбанні квартири в ній не був та її не бачив. Сергій дійсно отримав значні кошти після отримання травми, однак вони пішли на його тривале лікування та реабілітацію. Свідок [PERSON], сусідка, знайома сімї [PERSON], була свідком домовленості між братом [PERSON] та сестрою [PERSON], про те, що він купить їй квартиру, а вона відмовиться від своєї частки в спадковому майні. Свідок [PERSON], пенсіонер, розповів про те, що знав [PERSON] з 2000 року, його дружину він не знав і жодного разу не бачив. Вказав, що його бригада здійснювала ремонт в квартирі №22. Кошти за роботи отримував від [PERSON]. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги за основним позовом не підлягають задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходилися у шлюбі з 16 жовтня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторним) серія І-КИ № 238912, виданого Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській обл., актовий запис за № 561 (а. с. 12). Відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за справою № 202/26332/13-ц від 04 липня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 14.07.2014 pоку (а. с. 14). Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.10.2014 р. рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за справою № 202/26332/13-ц від 04 липня 2014 року залишено без змін. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2014 року набрало законної сили (а. с. 18-20). Згідно до договору купівлі-продажу серія АВЕ № 251560 від 15 вересня 1999 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим номером 2-4776, [PERSON] придбала у [PERSON]М квартиру № 22 у буд. № 70\~А по пр-т Г. Правда у м. Дніпропетровську (а. с. 74). Як вбачається із листа Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 квітня 2015 року №788/02-03 відповідно до вимог чинного законодавства України, а саме: Закону України « Про нотаріат», ЦК України в редакції 1963 року, КпШС України, Інструкції « Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», згода подружжя на купівлю майна не вимагалася. Відповідно до п. 6 Прикінцевих положень Сімейний кодекс України може регулювати відносини, які виникнуть починаючи з дня набрання ним чинності. Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують увагу. Аналогічні норми передбачені і ст. ст. 60, 70 СК України. Так, ст. 60 СК України вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є обєктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно з зазначеними нормами, при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю зясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Суд не може прийнятим до уваги твердження [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, частково за рахунок коштів, отриманих як відшкодування за спричинену травму, оскільки це спростовується даними по справі та показаннями свідків. Про те, що [PERSON] спірна квартира була придбана в період шлюбу її братом [PERSON] за частину спадкового майна, підтвердили в судовому засіданні допитані та попереджені про кримінальну відповідальність свідки по справі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та підтверджено доказами по справі. Так, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 липня 1997 року, посвідченого завідуючою Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованої в реєстрі за №1-1350, спадкоємцем майна [PERSON], померлого 18 жовтня 1996 року є в рівних частинах: син - [PERSON] та дочка - [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається, із домоволодіння за номером 12, що знаходиться на вулиці Гречихіна в місті Дніпропетровську. Згідно до договору дарування ? частини домоволодіння, серія ВВТ № 090568 від 31.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №1-1350, [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину домоволодіння за номером 12, що знаходиться на вулиці Гречихіна в місті Дніпропетровську. Вказана 1/2 частина домоволодіння належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 12.07.1997 року за реєстром 1-1350, зареєстрованого в КБ « Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 26.12.1997 року, номер запису :110 в книзі №19, реєстраційний номер 9436186 (а. с. 76). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Пунктом 24 Постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, та те, що квартира № 22 у будинку № 70 А по пр-кт. [PERSON] була придбана [PERSON] за рахунок своїх власних коштів, отриманих за її частину спадкового майна ? домоволодіння, розташованого у місті Дніпропетровську по вул. Гречихіна 12, тому суд приходить до висновку, що вказана квартира є особистою власністю [PERSON], а, отже, позовні вимоги позивача за зустрічним позовом знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню, та позовна заява за основним позовом [PERSON] задоволенню не підлягає . У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 2\~544 грн. 00 коп.

Outcome: approved