Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач у березні 2018 року звернулася до суду із позовною заявою про стягнення додаткових витрат на дитину, посилаючись на те, що з відповідачем [PERSON] вона має двох спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На утримання дітей відповідач сплачує аліменти у розмірі 1/3 частки його доходів, починаючи з 04.10.2010 року. На сьогоднішній день син [PERSON] навчається у Національному університеті харчових технологій за спеціальністю « автоматизація та комп'ютерні технології» на денній формі навчання, строк навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року. Плата за увесь час навчання складає 67 600 грн. Син проживає разом з нею і всі додаткові витрати по його утриманню несе вона сама. В досудовому порядку угоди про добровільну сплату додаткових витрат на утримання сина між ними не досягнуто. Позивач, посилаючись на ст.51 Конституції України, ст.ст. 141, 180, 185 СК України, ППВСУ № 3 від 15.05.2006 року « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ст.ст. 175-177 ЦПК України, просить суд стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на сина [PERSON] у розмірі 10650 грн. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. На адресу суду надіслала заяву, якою просить суд розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує та стягнути додаткові витрати на дитину. Проти постановлення заочного рішення не заперечує ( а.с.41). В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення ( а.с. 30,40). Правом на подання до суду відзиву з викладенням заперечень проти позову, відповідач не скористався. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Із рішенням Володарського районного суду Київської області від 27.10.2010 року, судом встановлено , що позивач та відповідач мають двох спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В даний час за вказаним рішенням суду на користь позивача з відповідача стягуються аліменти на утримання меншого сина у розмірі 1/6 частки заробітку ( доходу) ( а.с.23-24,33). Один із синів, а саме [PERSON] навчається у Національному університеті харчових технологій за спеціальністю « автоматизація та комп'ютерні технології» на денній формі навчання, на платній основі, строк навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року. Навчання здійснюється на підставі договору № 17/АК Тд/01 « Про надання освітньої послуги» ( а.с.21-22). Плата за увесь час навчання у вказаному університеті складає 67 600 грн. За перший календарний рік навчання оплата становить - 16900 грн. Окрім того дитина проживає в гуртожитку де оплата за 2017/2018 рік складає 4400 грн. Позивач провела оплату за навчання та проживання сина у гуртожитку у розмірі 16900 грн. та 4400 грн., всього 21300 грн.( двадцять одна тисяча триста гривень), що стверджується відповідними квитанціями ( а.с.12,13). В досудовому порядку угоди про добровільну сплату додаткових витрат між сторонами не досягнуто. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить із наступних міркувань. Так, статтею 8 Закону України « Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Отже, понесені позивачем, як такі, що пов'язані із розвитком спільної дитини сторін, додаткові витрати на дитину мають бути розподілені в рівних частинах між сторонами. Ці кошти є додатковими, на відміну від аліментів, які отримуються позивачем на утримання дитини. Вказана правова позиція викладена у постанову Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489 цс17. Розмір аліментів, які наразі стягуються з відповідача на утримання сина ( а.с.33), ніяким чином не можуть забезпечити достатній рівень життя дитини та забезпечити всі необхідні витрати для дитини. Встановлені судом та наведені вище обставини вказують, що вимоги позивача базуються на законі, а тому позовна заява є обґрунтованою і такою що підлягає задоволенню. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути Ѕ частину понесених нею додаткових витрат нанавчання та проживання їх сина [PERSON], виходячи із наступного розрахунку : - оплата за навчання у розмірі 16900 грн.; - оплата за проживання у гуртожитку у розмірі 4400 грн., Всього додаткові витрати складають суму 21300 грн. , половина від якої становить 10650 грн. ( десять тисяч шістсот гривень) та підлягає стягненню із батька дитини [PERSON]. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір, оскільки позивач згідно законодавства звільнена від його сплати.

Outcome: approved