Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач, через представника - адвоката Мех Н.В., звернувся до Деснянського районного суду м. Києва позовом до Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фєтісова В.О., в якому просила визнати недійсною заяву [PERSON] від 15 квітня 2019 року про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , завірену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фєтісовою В.О., реєстровий номер 421. Свої вимоги мотивує тим, що 15 квітня 2019 року [PERSON] ) було підписано заяву щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (повторне Свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 03.08.2017 року, актовий запис № 1279 від 16.08.2007 року). Дана заява була нотаріально завірена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фєтісовою В.О., реєстровий номер 421. Однак, дану заяву було підписано позивачем в результаті введення її в оману представниками Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - наслідків підписання даної заяви. Відповідачем не було чітко та зрозуміло проінформовано Позивача про юридичні наслідки підписання заяви про позбавлення її батьківських прав. Крім того, відповідачем було запропоновано лише даний варіант, як єдиний можливий для вирішення непорозумінь, які склалися в родині Позивача з усиновленою дитиною. Відповідачем було введено в оману позивача стосовно дійсних намірів щодо підписання позивачем даної заяви, замовчувалися наслідки, які могли виникнути після підписання даної заяви, а потім Відповідач відтермінував наслідки підписання даної заяви у власних інтересах, а не в інтересах малолітньої дитини, а тим паче позивача. Враховуючи дані обставини, позивач вважає дану заяву щодо позбавлення її батьківських прав недійсною на підставі викладеного нижче. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року по справі №754/6297/17 заяву [PERSON] про усиновлення дитини було задоволено та оголошено [PERSON] усиновителем малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Дитина за віком усвідомлювала факт усиновлення, про що 20.04.2017 р. надала письмову згоду. Малолітня дитина [PERSON] була передана Органами опіки й піклування Позивачці в травні 2017 року, до винесення судового рішення про усиновлення. Позивачка спершу бажала взяти опіку над дитиною. Так як має власну доньку та переймалась щодо того, як діти знайдуть спільну мову, як дитина адаптується до життя в родині. Крім того, враховувати потрібно і той факт, що в усиновленої дитини є родичі, а саме рідна бабуся зі сторони мами, котра проживає в м. Біла Церква, бабуся має однокімнатну квартиру, на котру могла б претендувати дитина по закону, також дівчинка має дядька (рідний брат померлого батька) та рідного дідуся зі сторони батька, які проживають в м. Києва, на Лісному масиві, мають двокімнатну квартиру, що було відомо Відповідачу, але відповідач не надав цієї інформації Позивачу, а вказав, що дитина повна сирота, ввівши Позивача в оману щодо даних обставин та погіршивши майбутнє дитини, що могла б претендувати на спадок по закону. Позивачу не зрозуміло було, чому органи опіки та піклування шляхом тиску на неї схиляли її до усиновлення, відмовляючи їй в опіці над дитиною. Даними діями органи опіки фактично позбавляли малолітню дитину будь-яких прав на спадок як від бабусі так і від дідуся, які вона б мала в якості спадкоємця за законом. [PERSON] належним чином виконувала покладені на неї обов`язки. На підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини державний орган реєстрації актів цивільного стану вніс відповідні зміни і видав нове свідоцтво про народження. [PERSON] стала [PERSON] . Позивачка стала матір`ю для цієї дитини. Усиновивши малолітню дівчинку, позивач вважала, що зможе дати дитині, яка була позбавлена батьківського піклування, максимально комфортні умови, необхідні для її життя та виховання, та перш за все показати дитині, що вона має матір, яка про неї піклується. [PERSON] виховувала [PERSON] , піклувалась про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З перших днів спільного проживання Позивач забезпечила доньку всім необхідним для проживання, навчання, розвитку. Дитина зростала у доброзичливих умовах та материнській любові. Однак, через певний час спільного проживання поведінка малолітньої [PERSON] почала погіршуватися та почали проявлятися негативні вади характеру, а саме: роздратованість, агресивність, злобливість, дитина почала обманювати Позивачку, красти гроші, речі, погано себе поводити, не слухатись, вбачались виражені порушення емоційного стану. [PERSON] почала провокувати скандали з донькою позивачки. Крім того, виразно почали виявлятись такі стани як істерика, нестриманість, брехня, відсутність інтересу до навчання і пізнання чогось нового. В сім`ї почали встановлюватися негативні стосунки. В результаті між позивачем та усиновленою дитиною склалися такі стосунки, які унеможливлювали їх спільне проживання та належне виконання ними своїх обов`язків. Такі відносини зумовлені емоційним розривом між дитиною та позивачем, відсутністю порозуміння, духовної спільності, небажанням дитини отримувати піклування та виховання з боку позивачки. Ніхто з представників відповідача не направив родину на роботу з психологом, на корекційні заняття для владнання непорозумінь в родині. Позивач зазначає, що відповідачем порушені вимоги ст.. 230 ЦК України, які виразились в наступному: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину: Відповідачем не було повідомлено Позивача про вади усиновленої дитини, Відповідачем не було вжито жодних мір щодо владнання непорозумінь в родині Позивача, Відповідачем не було належним чином повідомлено Позивача про наслідки позбавлення останнього батьківських прав, Відповідач отримав заяву та забрав дитину з сім`ї щоб влаштувати дитину в родину в США, тобто для використання у власних інтересах , Позивач підписала заяву про позбавлення батьківських прав під дією обману та душевного хвилювання, у зв`язку з не можливістю самостійно владнати сварки й непорозуміння в родині та не розуміючи юридичних наслідків підписання даної заяви; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином: Позивач власними силами намагалася владнати тяжкі сімейні обставини, які склалися в родині, однак жодного результату це не дало, Відповідач жодної допомоги, поради не надав, а одразу порадив писати заяву про позбавлення батьківських прав, ніби то це нормальна практика, Позивачка до цього часу переймається долею дитини, телефонує щоб дізнатися як її справ, слідкує за її життям в соціальних мережах, усиновлена дитина стала для неї рідною й Позивачка не бажала настання юридичних наслідків позбавлення батьківських прав, оскільки навіть не усвідомлювала наслідки. Позивачка звернулась до Відповідача за допомогою, а в результаті отримала ще більші негативні наслідки; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину: підписання Позивачем заяви про позбавлення батьківських прав вчинено під впливом Відповідача, який повідомив, що це єдиний й найкращий спосіб владнати сімейну проблему, не повідомивши Позивача про наслідки підписання даної заяви, діючи не в інтересах дитини й усиновителя, і коли Відповідачу було вигідно призупинити процес позбавлення батьківських прав, щоб Позивачка надала дозвіл для виїзду дитини до США, вони скористалися цією можливістю з корисливих мотивів. Відповідач скористався безпорадним станом Позивача, й замість того, щоб надати консультацію, пораду або допомогу усиновителю або провести бесіду з усиновленою дитиною, замість того, щоб скасувати усиновлення, направив Позивачку до певного нотаріуса підписати заяву про позбавлення батьківських прав; Відповідачем не було належним чином повідомлено Позивачу про юридичні наслідки позбавлення батьківських прав. Відповідачем умисно відтягувалось подання до суду про позбавлення батьківських прав, вже після того як дитину забрали з родини Позивача й поселили у ДБСТ Діцулів, для отримання дозволу від Позивача на виїзд дитини за межі України, при цьому закордонний паспорт був зроблений за кошти представників дитячого будинку сімейного типу родини [PERSON] . Відповідачем було повідомлено Позивачу про те, що працівники Органу опіки й піклування боялися, що дитина через деякий час проявить себе, тобто вони знали про вади дитини, але умисно не повідомили Позивача про дані обставини. Відповідач умисно не надавав Позивачці можливості взяти опіку над дитиною, а схиляв своїми діями Позивача до усиновлення, так як вбачав, що Позивач знайшов спільну мову з дитиною, в той час як цим самим усиновленням умисно позбавив малолітню усиновлену дитину будь-яких прав на квартиру (її бабусі та спадку від дідуся), які вона б мала в якості спадкоємця за законом. Позивачка навіть не пам`ятає, де відбувалося підписання спірної заяви про позбавлення батьківських прав та нотаріуса, який вчинив нотаріальні дії, так як знаходилась в стані сильного душевного хвилювання. Відповідач умисно направив Позивача до нотаріуса для підписання заяви про позбавлення її батьківських прав, а не скасування усиновлення, так як чудово усвідомлював юридичні наслідки таких дій. Позивач під час підписання заяви про позбавлення її батьківських прав не розуміла природи цього документу і роз`яснень їй ніхто не надав. Відповідач своїми умисними діями вводив Позивача в оману щодо усиновленої дитини, її характеру та наявності психічних розладів та вад, щодо наслідків позбавлення батьківських прав. Тобто, ні представники дитячого будинку сімейного типу родини [PERSON] , ні Орган опіки та піклування взагалі не мали на меті зберегти родину Позивачці, зберегти дитину в даній родині та надати хоч якусь допомогу в ситуації, котра склалась. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання. Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі. Представник відповідача протягом підготовчого розгляду вимоги позову не визнала, відзив до суду наданий не був. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 серпня 2021 року призначено справу до судового розгляду, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Позивачка в судовому засідання надаючи особисті пояснення, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що представники відповідача не повідомили її про наявність у усиновленої дитини проблем; не надали можливості взяти над дитиною опіку, при виникненні труднощів не надали допомогу психологів та поводились не належно при спілкування. Також, не роз`яснили наслідків підписання оспорюваної заяви. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі. Представник відповідача протягом судового розгляду вимоги позову не визнала. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року по справі №754/6297/17 заяву [PERSON] про усиновлення дитини було задоволено та оголошено [PERSON] усиновителем малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини державний орган реєстрації актів цивільного стану вніс відповідні зміни і видав нове свідоцтво про народження - прізвище « [INFO] » змінено на « [INFO] ». 15 квітня 2019 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фєтісовою В.О. було посвідчено справжність підпису [PERSON] на заяві наступного змісту «Я, законний представник, мати, [PERSON] , повністю усвідомлюю значення своїх дій та згідно з вільний волевиявленням, яке відповідає моїй внутрішній волі, розуміючи природу цього документу, Самостійно прийняв рішення, щодо його складання, без стороннього впливу як фізичного так і морального, цією заявою не заперечую проти позбавленню мене батьківських праві відносно моєї малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (повторне Свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Білоцерківським Міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 03.08.2017 року, актовий запис №1279 від 16.08.2007 року). У разі розгляду органом опіки та піклування або судом відповідної справи щодо позбавлення мене батьківських прав: відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , прошу розглядати таку справу без моєї участі.». Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року у справі № 754/16914/19 за позовом Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] - було позбавлено [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав було скасовано та призначити справу до підготовчого судового засідання. На час розгляду справи спір не знайшов свого вирішення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях щодо сімейних правовідносин (наприклад, рішення у справі «Мікулич проти Хорватії», «Гаазе проти Німеччини») зазначав, що хоча основною метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку органів державної влади, можуть бути додаткові позитивні зобов`язання, що є невід`ємними від ефективної «поваги» до сімейного життя. Якщо встановлено існування сімейних зв`язків, держава має діяти у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв`язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз`єднатися. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа є створення умов для реалізації права кожної дитини на виховання в сім`ї, а також сприяння усиновленню дітей. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до положень ст. 230 ЦК України, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч.1 ст. 229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як роз`яснено Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в цьому випадку позивач. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватися тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки оспорюванним одностороннім правочином позивач лише засвідчила своє волевиявлення щодо вимог Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення її батьківських прав в судовому порядку, що не позбавляє її права змінити своє ставлення за даних вимог, що було успішно продемонстровано поданням [PERSON] заяви про скасування заочного рішення та її задоволенням судом. Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.51 Конституції України, Декларації прав дитини, Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 19, 141, 157, 160-161 СК України,та

Outcome: dismissed