Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач ТОВ «Аверс-Сіті» звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] про визнання договору цесії недійсним, мотивуючи тим, що 25.10.2010 року між сторонами укладено договір відступлення прав вимоги. Відповідно до п. 1 Договору цесії, в порядку та на умовах визначених цим Договором, Цедент передає Цесіонарієві, а [PERSON] набуває право Інвестора, належне Цедентові, і стає Замовником за інвестиційним договором №424/1 від 13.09.2008 року. Позивач вважає, що Договір цесії є удаваним правочином, так як у сторін виникли права та обовязки, які є наслідком Договору факторингу, тобто іншого договору ніж був укладений між позивачем та відповідачем. Зазначив, що строк позовної давності не порушено, оскільки про порушення свого права позивач дізнався 22.02.2017 року з апеляційної скарги [PERSON] на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2017 року за позовом ТОВ «Аверс-Сіті» до [PERSON] про розірвання договору. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним Договір уступки права вимоги (цесії) від 25.10.2010 року, укладений між ТОВ «Аверс Сіті» та [PERSON] з моменту його укладення. Представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на обставини, які є аналогічними наведеним у позовній заяві. Відповідачка в судове засідання не зявилась, подала письмово викладені заперечення проти позову. Крім того [PERSON] просила суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, які на думку відповідачки пропущені позивачем. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 жовтня 2010 року ТОВ «Аверс-Сіті» та [PERSON] уклали договір уступки вимоги (цесії). Відповідно до п.1 Договору, в порядку та на умовах визначених цим Договором, Цедент передає Цесіонарієві, а [PERSON] набуває право Інвестора, належне Цедентові, і стає Замовником за інвестиційним договором №424/1 від 13.09.2008 року. В силу п.2 Договору, Інвестиційний договір укладено між ТОВ «Регіональні будівні інвестиції» та ЗАТ «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Наші інвестиції» - надалі іменоване «перший інвестор». Відповідно до п.3 Договору, Право вимоги за вказаним договором належить Цеденту на підставі того, що під час ліквідаційної процедури Першого інвестора, право вимагати від Боржника нерухоме майно, кошти на яке було проінвестоване першим інвестором за переліченими інвестиційними договорами перейшло до Цедента ([PERSON]) на підставі [PERSON] розрахунку з кредитором що укладений між Першим інвестором та Цедентом. Відповідно до п.8 Договору, за передане право вимоги до Боржника [PERSON] сплачує Цеденту суму у розмірі 101 557,50 грн., в .т.ч. ПДВ-20% - 16926,25 грн. 27 жовтня 2010 року між сторонами укладено Договір №29/10/10 про зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно до умов п.1 цього Договору, сторони маючи одна до одної зустрічні грошові вимоги, строк виконання яких настав 27 жовтня 2010 року, дійшли згоди на підставі ст.601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з договорів, укладених між сторонами, а саме6 За Договором купівлі-продажу майнових прав №1/424_ИП від 25 жовтня 2010 року, що укладений між Стороною 1 та Стороною 2 (Договір 1), Сторона -1 має виконати грошове зобовязання перед Стороною-2 в сумі 101 557,50 грн., в т.ч. ПДВ-20% - 16926,25 грн. За Договором уступки вимог (цесії) від 25 жовтня 2010 року, що укладений між Стороною 1 та Стороною 2 має виконати грошове зобовязання перед Стороною 1 в сумі 101 557,50 грн., в т.ч. ПДВ-20% - 16926,25 грн. Відповідно до п.3 вказано Договору, зобовязання між сторонами вважаються такими, що виконано в зазначений вище обсягах та у встановлені договорами строки, а сторони не мають одна до одної грошових вимог та будь-яких претензій. Позивач вважає, що спірний договір цесії є удаваним правочином, оскільки фактично сторони уклали договір факторингу. Відповідач проти таких висновків позивача заперечує, в запереченнях стверджує, що доводи позивача є необґрунтованими та просить суд застосувати строк позовної давності. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не же бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 515 ЦКК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє. Нормами ЦК України не встановлено заборони щодо платності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування. Як вже зазначалося судом, 25.10.2010 між сторонами ТОВ «Аверс-Сіті» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги (цесії). Відповідно до п1. Договору цесії, в порядку та на умовах визначених цим Договором, Цедент передає Цесіонарієві, а [PERSON] набуває право Інвестора, належне Цедентові, і стає Замовником за інвестиційним договором №424/1 від 13.09.2008 року. У договорі цесії визначено, що за передане право вимоги до боржника цесіонерій сплачує цеденту суму у розмірі 101 557,50 грн., в т.ч. ПДВ-20% - 16926,25 грн. Крім того, самим договором передбачено, що він укладений відповідно до ст. 512-519 ЦК України. Водночас, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Що стосується факторингу, то відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу визначається законодавцем як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування. Тому договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Отже, якщо за договором факторингу за певну винагороду передається право вимоги грошового боргу, то такий договір є договором факторингу, за яким фактором може бути лише банк або інша фінансова установа. Якщо ж передається право вимоги грошового боргу без плати за послугу або передається за винагороду право вимоги не грошового боргу, то договір не вважається факторинговим, а є договором відступлення права вимоги, і новим кредитором за таким договором може бути будь-яка особа. Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між сторонами договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення договору є отримання прибутку. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом. Крім того, при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено ст.1084 ЦК України. З положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на який посилається позивач, вбачається, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, обєднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій. У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України «Про фінансові послуга та державне регулювання ринків фінансових послуг». Таким чином, продаж відповідачем права вимоги до боржника за інвестиційними договорами (отримання в майбутньому нерухомого майна) на підставі договору відступлення права вимоги не є фінансовою послугою, а зазначений договір не є договором факторингу. Отже, оспорюваний договір про відступлення прав вимоги не є удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, - договором факторингу, на що позивач посилається як на підставу для задоволення позовних вимог - ст. 235 ЦК України. Також оспорюваний договір не підлягає визнанню недійсним з підстав застосування ст. 215, 203 ЦК України, оскільки при його укладенні дотримані всі вимоги чинного законодавства та його укладання відповідає волі сторін договору. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності. Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для застосування строків позовної давності, суд вказує на таке. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-75цс15 перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-152цс14 для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи, що договір відступлення прав вимоги був підписаний сторонами 25 жовтня 2010 року, тобто з вказаного строку позивач довідався про порушення свого права, і саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності тривалістю у 3 роки та закінчився відповідно у жовтні 2013 року. І лише у вказаний строк позивач мав право на пред'явлення вказаного позову, оскільки ТОВ «Аверс-Сіті» безпосередньо був обізнаний про порушення його прав, що стверджується укладеним договором уступки прав вимоги, та у нього була об'єктивна можливість знати про обставини порушення його прав. Проте позов був поданий до суду лише у 2017 році, тобто після закінчення строку позовної давності. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача надано заяву про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності до винесення судом рішення. Відповідно до ч. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог по суті, у зв'язку з їх недоведеністю за наведених вище обставин, а тому застосування наслідків спливу строків позовної давності задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір позивачу відповідачами не відшкодовується.

Outcome: dismissed