Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Представник [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 21 червня 2011 року [PERSON] за власні кошті купив кв. [ADDRESS] , яка була зареєстрована на праві спільної часткової власності за цивільною дружиною позивача, [PERSON] , та за [PERSON] по 1/2 частки кожному. На час покупки спірної квартири позивач і відповідач проживали довгий час у фактичних шлюбних відносинах, підстав недовіряти цивільній дружині у позивача не було, тому позивач довірив їй оформити договір купівлі-продажу спірної квартири самостійно. Також позивач опікувався та утримував двох неповнолітніх дітей відповідачки. Увесь час спільного проживання позивач піклувався про свою фактичну родину та утримував її матеріально. До придбання спірної квартири сторони мешкали в квартирі матері відповідача, де за власний кошт позивача було зроблено ремонт. Щоб його фактична родина почувала себе більш комфортно, [PERSON] продав 10 червня 2011 року за 60 000 грн. будинок своїх батьків по [ADDRESS] , який він набув у спадок, та придбав 16 червня 2011 року за 67 000 грн. спірну квартиру на гроші, отримані від продажу такого будинку та свої власні накопичення. Натомість відповідачка, якій він віддав усі кошти на придбання спірної квартири, оформила право власності на кв. [ADDRESS] по 1/2 частки за позивачем та собою. Вже після того 14 березня 2014 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб. Однак з того часу відносини в родині сторін погіршились, внаслідок чого 15 листопада 2019 року шлюбі між ними було розірвано. Тому з 2015 року відповідачка фактично не проживала разом з позивачем, а [PERSON] досі мешкає в спірній квартирі самостійно. Гроші на утримання даної квартири відповідачка не витрачала. Спірна квартира куплена за власні кошти позивача, відповідачка грошової участі в купівлі такої квартири не приймала, за час проживання в ній квартирі подружжям ремонт не робився, тому вартість квартири не збільшилась. На підставі зазначеного просив суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на кв. [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частки такої квартири. Позивач [PERSON] , підтримуючи заявлені вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, викладеними у позовній заяві, вказував, що він дійсно разом із відповідачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1995 року по 2015 рік. Просив задовольнити позов, оскільки спірна квартира була придбана за його особисті кошти, отримані після продажу ним [ADDRESS] , та яку він придбавав особисто собі. Представник позивача, яка діє на підставі договору, Матвійчук Н. Є. , повністю підтримуючи вимоги [PERSON] , вказувала, що кв. [ADDRESS] є приватної власністю [PERSON] , бо набута виключно за кошти останнього. Відповідачка, [PERSON] , заперечуючи проти позову [PERSON] вказувала, що спірна квартира була придбана нею та позивачем разом за особисті кошти кожного з них, саме тому за такою угодою вона та позивач отримали по 1/2 частки кожний право власності на кв. [ADDRESS] . Вказувала при цьому, що [PERSON] продав належний йому будинок по [ADDRESS] фактично за 14000 доларів США, а придбала вона із [PERSON] спірну квартиру фактично за 26500 доларів США, тому кошти, що їй не вистачало для придбання частки кв. [ADDRESS] , вона позичила у свого батька, який на теперішній час вже помер, в сумі 6000 доларів США. Залишок коштів, що їй не вистачало для придбання, вона додала зі своїх заощаджень. Також стверджувала, що вона працювала та самостійно забезпечувала як себе, так й власних дітей, тому заперечувала, що позивач її утримував. Стверджувала, що спірна квартира придбавалась сторонами за спільні кошти та в інтересах їхньої родини. Підтверджувала, що на час купівлі спірної квартири, вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] , з яким після розлучення вони планували продати спільну квартиру, щоб її таким чином поділити. Заперечувала, що [PERSON] надавав їй кошти для придбання йому кв. [ADDRESS] , бо вони разом перебували у нотаріуса і кожний платив за свою частку спірної квартири продавцю. Просила відмовити у позові. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши наявні докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] , виходячи з наступного вмотивування. Судом встановлено, що 10 червня 2011 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу [PERSON] продав за 60000 грн. належний йому на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 2 серпня 2010 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 18 серпня 2010 року, будинок [ADDRESS] (а. с. 8-9). Також судом було встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16 червня 2011 року сторони по справі набули у власність кожний по 1/2 частки кв. [ADDRESS] , придбаної ними за 67000 грн., що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 21 червня 2011 року (а. с. 10, 12). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказував, що є двоюрідним братом позивача, який дійсно мешкав у цивільному шлюбі із відповідачкою з 90-х років десь до 2015 року. Спочатку сторони жили у квартирі матері відповідачки. Однак з часом позивач вирішив продати належний йому будинок, що дістався у спадок, щоб придбати собі квартиру. З цією метою [PERSON] продав такий будинок та придбав собі квартиру. Це він знає зі слів позивача, який йому також повідомив, що відповідачка не мешкала у спірній квартирі з 2015 року. Свідок [PERSON] , двоюрідна сестра [PERSON] , вказувала суду, що зі слів [PERSON] їй відомо, що той продав належний йому будинок та придбав собі квартиру. Зі слів позивача знає, що той мешкав із відповідачкою у цивільному шлюбі, яку вона бачила лише одного разу. Зі слів позивача їй також відомо, що свій будинок [PERSON] продав десь у 2010 році, а придбав квартиру по [ADDRESS] десь у 2011 році. Також згадувала, що [PERSON] мешкав у квартирі [PERSON] , яка також знаходиться по [ADDRESS] , десь до 2019 року, після чого сторони розійшлись. Свідок [PERSON] вказувала в суді, що знає позивача по роботі свого чоловіка. Зі слів [PERSON] відповідачка була його цивільною дружиною. Зі слів [PERSON] знає, що той продав будинок десь у 2010 році, після чого придбав собі квартиру десь через рік, яку оформив на себе. Пам`ятає, що позивач їй казав, що йому грошей вистачить придбати собі квартиру. Зі слів позивача також знає, що останній разом із [PERSON] не мешкали у спірній квартирі, бо вони разом із дітьми відповідачки мешкали у квартирі [PERSON] десь до 2015 року, після чого у 2019 році оформили розірвання шлюбу. Суд зазначає, що згідно із ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. На підставі ч. 1 ст. 356 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В той же час за ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України (далі - СК) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Так за ч. 1, 2 ст. 60 Глави 8 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак за п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із ч. 7 ст. 57 СК якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Таким чином сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 209/974/15-ц. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбання (набуття) майна, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2641цс15 та від 7 грудня 2016 року по справі № 6-1568цс16. Вирішуючи вказаний спір, суд встановив, що сторони дійсно перебували у фактичних шлюбних відносинах на час придбання спірної квартири, на яку на підставі ст. 74 СК поширюються положення щодо спільної сумісної власності майна, набутого ними за час їх спільного проживають однією сім`єю. Однак нотаріально посвідченим договором від 16 червня 2011 року, укладеним ними під час спільного придбання кв. [ADDRESS] , визначено, що таку квартиру [PERSON] та [PERSON] придбали в особисту приватну власність по 1/2 частки кожний (п. 18, 19 договору), зазначаючи при цьому у договорі, що на час придбання такої нерухомості вони не перебувають у шлюбі або в фактичних шлюбних відносинах. За умовами п. 18, 19 цього договору купівлі-продажу спірної квартири зміст заяв сторін про те, що кожен з них купує частку квартири в особисту приватну власність доведений до відома продавця. При цьому за п. 28 такого договору купівлі-продажу спірного рухомого майна від 16 червня 2011 року зазначено, що [PERSON] та [PERSON] підтвердили своїми підписами факт того, що вони уклали цю угоду добровільно, не маючи до неї зауважень чи заперечень, повністю розуміючи її зміст, висловлюючи дійсність своїх намірів, та що така угода відповідала їх волі. Факт укладення такого договору від 16 червня 2011 року [PERSON] визнавав та не заперечував свій підпис у ньому. Також суд зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 218 ЦК заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Тобто положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК в даному випадку, виходячи з умов договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , свідчать про те, що кожен з покупців спірної квартири 16 червня 2011 року вніс особисті кошти на її придбання, через що суд не приймає на підтвердження позиції [PERSON] свідчення допитаних свідків щодо внесення особистих коштів позивачем, які, крім цього, цю інформацію знають виключно зі слів самого [PERSON] . Таким чином в судовому засіданні було на підставі належно оформленого та нотаріально посвідченого договору встановлено, що на час придбання спірної квартири грошові кошти за кв. [ADDRESS] були сплачені сторонами по справі продавцю відповідно до їх частки такої квартири (по 1\\2 кожний) для придбання нерухомості саме в особисту приватну власність. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 209/974/15-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тому в даному випадку суд вважає, що під час розгляду справи в суді [PERSON] не було доведено придбання ним за власні кошти в цілому кв. [ADDRESS] . Враховуючи викладене вмотивування, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог.

Outcome: dismissed