Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач через свого представника 30.11.2020 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості та просить стягнути з відповідача на свою користь за спожиті житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] заборгованість у розмірі 14 627,03 грн, суму інфляційних нарахувань у розмірі 2 112,93 грн, 3% річних у розмірі 988,51 грн. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] . З 01.10.2012 на утриманні у позивача знаходиться вищевказаний будинок, для мешканців якого ним надаються житлово-комунальні послуги. Однак відповідач за спожиті послуги не сплачує. У зв`язку з чим у неї перед позивачем утворилася вищевказана заборгованість. 12 січня 2021 року за вказаним вище позовом відкрито спрощене позовне провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі з тих підстав, що строк виникнення заборгованості виходить за межі 3-х річного строку позовної давності. До того ж, на думку відповідача, позивач не є належною особою, що надає житлово-комунальні послуги. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності відповідачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (витяг № 3 з протоколу засідання від 15.08.12 № 29), житловий будинок за адресою: [ADDRESS] передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр» (позивач). ТОВ «Перший український експертний центр» прийняло житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на подальшу експлуатацію та обслуговування, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.10.2012. Частиною 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивачем надано письмові докази про понесення щомісячних грошових витрат на утримання будинку [ADDRESS] , які не спростовані відповідачем. Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо сплати нею у повному обсязі грошових коштів на утримання будинку, в якому знаходилася її квартира. У зв`язку з неналежною сплатою відповідачем грошових коштів на утримання квартири [ADDRESS] у неї перед позивачем за період з 01.03.2014 по 31.10.2020 утворилася заборгованість у розмірі 14 627,03 грн. Положення статті 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. На підставі ст. 625 ЦК України суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача за неналежну сплату грошових коштів на утримання квартири [ADDRESS] суму інфляційних нарахувань у розмірі 2 112,93 грн та 3% річних у розмірі 988,51 грн. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Верховний Суд у своїй постанові від 23.05.2018 по справі №61-13753св18 дійшов наступного висновку. Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України 2004 року є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання стягувачем заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. 30 квітня 2015 року задоволено заяву ТОВ «Перший український експертний центр» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за спожиті комунальні послуги по утриманню квартири [ADDRESS] . У подальшому ухвалою від 18 січня 2019 року зазначений наказ від 30 квітня 2015 року скасовано. Окрім того 07 липня 2017 року задоволено заяву ТОВ «Перший український експертний центр» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за спожиті комунальні послуги по утриманню квартири [ADDRESS] . 13 вересня 2017 року зазначений наказ від 07 липня 2017 року також скасовано. Оскільки 30 квітня 2015 року видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиті комунальні послуги по утриманню квартири [ADDRESS] , який скасовано лише 18.01.2019, тому суд вважає, що за період з 01.03.2014 строк позовної давності не пропущений. Беручи до уваги наведене та те, що відповідач не виконувала своїх зобов`язань щодо сплати грошових коштів на утримання квартири, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 2 102,00 грн. Враховуючи вищенаведене, ст. 3, 204, 205, 261, 264, 267, 319, 322, 525, 526, 625 ЦК України та

Outcome: approved