Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позовна заява обґрунтована тим, що 10 листопада 2007 року він з відповідачем зареєстрували шлюб. Під час шлюбу, у сторін народилася діти - [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з батьком. Шлюбні відносини з відповідачем не склалися через відсутність взаємопорозуміння, різні погляди на сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Через різні погляди на життя часто виникали сварки. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливим. Фактично з травня 2019 року разом не проживають року шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведуть. Позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливо та суперечить його інтересам. На підставі викладеного просив суд ухвалити рішення, яким: -розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] 1987 року народження, який зареєстрований в Червнознам`янській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис № 30; Позивач в судове засідання не з`явився. Суду надав заяву про слухання справи без його участі. Просив суд, вимогу щодо визначення місця проживання дітей залишити без розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Суду надала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Суд дослідивши матеріали справи та докази, з урахуванням уточнених позовних вимог, приходить наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 листопада 2007 року [PERSON] з [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] видане Червонознам`янською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис № 30. Сторони від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] видане Червонознам`янською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області від 05.11.2008 року, актовий запис № 29; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] видане Червонознам`янською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області від 31.03.2011 року, актовий запис № 08. Шлюбні відносини з відповідачем не склалися через відсутність взаємопорозуміння, різні погляди на сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливим. Фактично з травня 2019 року разом не проживають року шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведуть. Позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливо та суперечить його інтересам. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного. Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Водночас, відповідно до статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, у заяві від 16.09.2020 року. Згідно вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачу [PERSON] належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 384,20 грн. Водночас, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 50 відсотків сплаченого судового збору, тобто 384,20 грн.

Outcome: approved