Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.10.2004 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 28.10.2004 року №2137. Як зазначають позивачі, зазначена квартира без відома та згоди власників внаслідок вчинення злочину, потерпілими від якого визнано [PERSON] та [PERSON], незаконно вибула із власності вказаних осіб за обставин, викладених у вироку Вінницького міського суду\~\~від 05.11.2013 року по обвинуваченню [PERSON] та інших осіб у шахрайських діях. А саме, в серпні 2009 року позивач [PERSON] отримав у відповідача [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США. [PERSON] погодився надати кошти за умови надання в якості забезпечення виконання зобовязань у заставу нерухомого майна квартири [ADDRESS], на що позивач [PERSON] та його мати [PERSON] погодилися. 21 серпня 2009 року позивачі надали [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчені довіреності на право розпорядження належними їм на праві власності частками квартири. А [PERSON] отримав від позивача [PERSON] розписку про отримання нею в борг коштів в розмірі 5000,00 доларів США, а від позивача [PERSON] розписку на суму 25 000,00 доларів США. Після цього [PERSON] передав позивачу [PERSON] кошти в розмірі 3900,00 доларів США. Позивачі вважають, що видані ними на ім'я [PERSON] та [PERSON]В довіреності є удаваними правочинами, так як сторони умисно оформляли один правочин, але між ними при цьому встановились інші правовідносини. Позивачі стверджують що фактично між [PERSON] та ними були домовленості про заставу майна в якості забезпечення виконання зобовязань за договором позики, який було реально укладено на суму 3900,00 доларів США між [PERSON] та [PERSON] 08 вересня 2009 року, використовуючи всупереч інтересам довірителів надані довіреності, [PERSON] обманним шляхом, без відома позивачів фіктивно переоформив на імя своєї знайомої [PERSON] належну їм квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], хоча обіцяв таких дій не вчиняти та продовжував строки повернення коштів за наданими розписками, яка з боку [PERSON] була повністю безгрошовою, а з боку [PERSON] частково безгрошовою. Позивачі вважають зазначений договір недійсним з тих підстав, що [PERSON] діяв без відповідних повноважень. Крім того, вони вважають даний договір фіктивним, так як жодна із його сторін не бажала настання правових наслідків, які обумовлювались даним правочином, також [PERSON] діяв всупереч інтересам позивачів (довірителів) та свідомо бажав їх настання, оскільки хотів заволодіти квартирою, переслідуючи злочинний умисел. Продовжуючи свій злочинний умисел, з метою одержання коштів [PERSON] 12.10.2009 року, діючи без згоди позивачів, видаючи [PERSON] за дійсного власника спірної квартири, здійснив її продаж [PERSON] та [PERSON] шляхом укладення відповідного договору, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1220. Одержані внаслідок укладення угоди\~\~кошти в сумі 213690,00 грн. [PERSON] привласнив та розпорядився ними на власний розсуд. Позивачі вважають що до нинішніх власників квартири має бути застосовано положення\~ст. 388 ЦК України\~і в разі визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу майно повинно бути витребувано у добросовісних набувачів, так як вибуло з володіння власників не з їхньої волі. Крім того, позивачам мають бути усунуті перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів. У позовній заяві стоїть питання про поновлення строків позовної давності, оскільки позов направлений на застосування цивільно-правових наслідків від вчиненого корисливого злочину, в результаті якого квартирою заволодів [PERSON] та міг бути поданий, враховуючи його підстави, не раніше, ніж вирок відносно [PERSON] та інших не набув законної сили. Позивач [PERSON], в межах заявленого першим заступником прокурора м. Вінниці позову, поданого в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, які є аналогічними вимогам позивача [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Згідно з її поясненнями позивач [PERSON] дійсно не мав наміру відчужувати квартиру, оскільки відповідні дії міг би вчинити самостійно без представника. Спірна квартира була єдиним житлом [PERSON] та його матері [PERSON] Він виявляв згоду на передання його майна в іпотеку в якості забезпечення виконання ним своїх зобовязань щодо повернення [PERSON] коштів у сумі 3\~900 дол.США та передав довіреність [PERSON] в якості гарантій повернення коштів. Враховуючи складність та тривалість збору необхідних документів сторони не посвідчили нотаріально договір іпотеки кватири. Його мати [PERSON] виступила фактично майновим поручителем за договором позики, оскільки частина квартири належала їй. [PERSON] наполягав на посвідченні довіреності на його імя та на імя його знайомого [PERSON], в якого нібито позичив кошти сам [PERSON], обіцяючи повернути довіреності після повернення коштів, проте про продаж квартири насправді домовленості між ним та [PERSON] не було. Вважає, що обман з боку [PERSON] мав місце під час заволодіння паспортами [PERSON] та [PERSON], під час зняття їх поза їх відома і волі з реєстраційного обліку за місцем їх проживання та під час фіктивного відчуження квартири своїй знайомій [PERSON], не повідомивши про це [PERSON] та його мати [PERSON] Крім того, представник позивача посилається на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2013 року, яким встановлено що злочинні дії [PERSON] були направлені на незаконне заволодіння квартирою, а також на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 року. [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, аналогічних тим, що викладені в позовній заяві та наведені представником позивача [PERSON] в судовому засіданні. Прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив взяти до уваги зміст вироку суду відносно [PERSON], просив застосувати ст. 388 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином та завчасно. У судовому засіданні від 28.09.2015р. заперечував проти позову та надав суду пояснення про те, що влітку 2009 року йому зателефонував з незнайомого номера хлопець, який представився від знайомих та запитав про можливість позики коштів під відсотки. Ним виявився [PERSON], із яким [PERSON] при зустрічі обговорив можливість передання у борг коштів в сумі 30 тис. дол. США, але виключно під гарантії та заставу майна. [PERSON] повідомив, що має у власності квартиру, яку готовий показати та передати в заставу в якості гарантії повернення коштів. Через деякий час виявилось, що власником квартири також є мати [PERSON] [PERSON] Згодом [PERSON] показав [PERSON] документи на квартиру. Проте, проконсультувавшись із нотаріусом обидва виявили, що оформлення договору іпотеки можливе, але із значними часовими і майновими затратами, тому домовились оформити домовленість іншим шляхом: шляхом посвідчення довіреності на право розпорядження квартирою. Кошти в сумі 30 тис. дол. США [PERSON] обіцяв віддати за 4 дні взамін на повернення довіреностей. У день посвідчення довіреностей зявилась [PERSON], якій було відомо про позику, а тому вона написала розписку про отримання в борг 5 000 дол. США, оскільки саме на повернення такої суми вона могла розраховувати. У свою чергу [PERSON] написав розписку на суму 25\~000 доларів США. Кошти у банківській обмотці [PERSON] передав [PERSON] та забрав оригінали правовстановлюючих документів на квартиру. Після спливу 4 днів, тобто по закінченню строку повернення боргу, [PERSON] почав вимагати від [PERSON] та [PERSON]Р знятись з реєстраційного обліку та розпочати продаж квартири, для чого [PERSON] звернувся до органів БТІ для оформлення довідки-характеристики для відчуження квартири. Стверджував, що вихід техніка БТІ відбувався у присутності [PERSON], разом з яким технік оглядав квартиру. Після отримання необхідних для продажу документів квартира була відчужена його знайомій [PERSON], яка віддала йому кошти одразу після підписання договору. Після цього він разом із [PERSON] завимагав виселення родини [PERSON] з спірної квартири та викликав міліцію. Як йому відомо, родина [PERSON] квартиру звільнила. Через деякий час до [PERSON] як до спеціаліста з нерухомості звернулась [PERSON] із проханням продати квартиру, яку вона щойно купила у [PERSON] через сімейні проблеми, на що він погодився, та після пошуку покупців через агентство нерухомості знайшлись покупці родина [PERSON], які 12.10.2009 року купили квартиру у [PERSON] Кошти від продажу отримала [PERSON] Перед [PERSON] у останньої заборгованості не було. Згодом [PERSON] подзвонила [PERSON] із проханням допомогти їй, оскільки вона лишилась без житла, а тому [PERSON] віддав їй частину коштів від продажу в сумі 2\~500 дол. США. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог. Свої заперечення мотивувала тим, що між позивачами та відповідачем [PERSON] було укладено договори позики, що підтверджується розписками зі строком повернення до 24.08.2009 року. Позивачами визнається обставина отримання [PERSON] від відповідача [PERSON] грошових коштів в розмірі 3900,00 доларів США в день\~\~підписання та посвідчення оспорюваних довіреностей, а також визнається факт неповернення позики у встановлений строк, а тому вважає, що підставою виникнення у [PERSON] права на продаж квартири та отримання коштів від такої дії\~були нотаріально посвідчені довіреності. Вважає, що підстав для поновлення строків позовної давності немає, оскільки підстави позову не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства, які регулюють визнання правочину недійсним внаслідок вчинення його під впливом обману, а тому встановлені у вироку суду від 05.11.2013 року обставини обману потерпілих не впливають на їх можливість подання позову в межах 3-річного строку. Вказувала на предявлення позову [PERSON] у кримінальному процесі про стягнення збитків, який за її заявою залишений без розгляду. Крім того, вважає, що позивачами неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки неможливо визнати удаваним односторонній правочин, а також вказує на скасування довіреності позивачами вже після її використання [PERSON] Крім того, суду пояснила, що не може бути визнаним фіктивним договір купівлі-продажу від 08.09.2009 року, укладений між [PERSON], який діяв від імені позивачів на підставі довіреностей, та [PERSON] з іншого боку, оскільки його умови сторонами виконані, право власності за [PERSON] зареєстровано. Водночас, представник [PERSON] зазначила, що незважаючи на вказівку у даному договорі про факт передання [PERSON] коштів за даним договором (ціни квартири) в сумі 225\~000 грн. [PERSON], насправді кошти нею передані йому не були, оскільки між [PERSON] та [PERSON] була домовленість про відстрочку платежу. Згодом [PERSON] дізналась про хворобу своєї матері та, так і не повернувши кошти [PERSON], звернулась до останнього з проханням допомогти їй продати квартиру і обіцяла від наступного продажу повернути йому кошти за укладеним між ними договором, на що він погодився. Після знаходження покупців, якими виявились [PERSON] та [PERSON], [PERSON] разом із [PERSON] 12.10.2009 року прибула до нотаріуса, посвідчила договір купівлі-продажу із вищевказаними особами, які у свою чергу кошти від продажу в сумі 213\~690 грн. передали саме [PERSON] Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] підтримала правову позицію, викладену представником [PERSON], заперечила проти\~\~задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. Зазначила, що для визнання правочину удаваним необхідно довести наявність умислу обох сторін правочину, проте позивачами не наведено доказів, які свідчать про спрямованість волевиявлення обох сторін (як позивачів, так і відповідача [PERSON]А.) на укладення договору іпотеки, тому відсутні підстави для задоволення цієї\~\~вимоги. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 08.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON], то представник відповідачів спростовує ознаки фіктивності правочину тим, що сторонами виконано всі дії для настання наслідків такого правочину, оскільки\~проведено державну реєстрацію оспорюваного договору, і у покупця з цього часу виникло право власності на придбане майно. Представник звернула увагу на відсутність належних та допустимих доказів припинення між позивачами та відповідачем [PERSON] правовідносин позики, тобто повернення її позивачами. Звертала увагу на покази свідків. Справа розглядалась судами неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 вересня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовів з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] належала квартира за адресою [ADDRESS] на праві спільної часткової власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.10.2004 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 28.10.2004 року №2137, що не заперечується сторонами. Між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини позики. Даний факт не заперечується сторонами у справі. Позивач [PERSON] оспорює лише суму коштів, які були ним отримані від [PERSON] Таким чином, суд робить висновок про доведеність існування боргових зобовязань у [PERSON] перед [PERSON] як основного зобовязання. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2013р., який набув законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 3,4 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 28, ч..3,4 ст. 358, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 263, ч.ч. 2,3 ст. 358 КК України. В процесі розгляду кримінальної справи [PERSON] визнавав свою вину по епізоду, повязаному із квартирою, яка належала [PERSON] та [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира стала обєктом корисливого злочину. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так, встановлено, що за домовленістю між позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] останній повинен був отримати гарантії в поверненні коштів. Сторонами даних правовідносин [PERSON] в особі його представника [PERSON] та [PERSON] згідно його пояснень, наданих суду і наведених вище, визнається факт досягнення ними домовленості про заставу нерухомого майна в якості забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань, для чого [PERSON] предявив оригінали документів на належну йому квартиру за адресою [ADDRESS]. Проте, оскільки виявилось, що квартира не належала у цілому позичальнику [PERSON] (лише 1\\2 частки), [PERSON] для забезпечення своїх інтересів вимагав надання у заставу тієї частини квартири, яка належала [PERSON], тобто іншої 1\\2 частки. Наведене встановлено також під час розслідування кримінальної справи №11285008 відносно [PERSON] та інших за вчинення шахрайства, матеріали якої досліджено в процесі розгляду справи. Зокрема, суд приймає до уваги покази, які були надані на досудовому слідстві самим [PERSON], які (у частині досягнення згоди про заставу майна у звязку із укладенням договору позики) узгоджуються із поясненнями, наданими ним і під час розгляду даної справи. У протоколі очної ставки, яка була проведена між [PERSON] та [PERSON] дані особи також визнавали факт досягнення згоди щодо застави спірної квартири. На аркуші 177 тому 7 кримінальної справи міститься протокол допиту [PERSON], зі змісту якого вбачається, що до нього звернувся [PERSON] із проханням позичити 5\~000 дол. США під заставу квартири, яку згодом можна переоформити на себе в разі неповернення боргу. Незважаючи на існуючі домовленості, які підпадають під визначення іпотеки майна, 21 серпня 2009 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], видану на ім'я [PERSON] та [PERSON] Цією довіреністю позивач уповноважив зазначених осіб представляти його інтереси у відповідних уповноважених органах нотаріату, БТІ, ЖЕКу, інших установах, організаціях, з правом зняття довірителя з реєстраційного обліку, підписання договору купівлі-продажу та одержання належних від продажу грошей. 21 серпня 2009 року позивач [PERSON] надала відповідачу [PERSON] аналогічну за змістом довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], видану на ім'я [PERSON] та [PERSON] Свідок - приватний нотаріус [PERSON] повідомила суду про те, що до неї звернувся її знайомий [PERSON] із [PERSON] та [PERSON] про необхідність посвідчення довіреностей на право розпорядження квартирою, яка була 21.08.2009 року складена нею та надана для прочитання довірителям [PERSON] та [PERSON] Дані особи їй не повідомляли причини, з яких вони вирішили надати таку довіреність, підписали її добровільно після ознайомлення з її змістом. Під час посвідчення довіреностей був присутній [PERSON] у її приватному офісі. Лише згодом свідку стало відомо зі слів [PERSON], що [PERSON] розпорядився даними довіреностями з метою продажу належної їй та її сину квартири, а також і про факт існування між ними боргових зобовязань, які виникли через матеріальні проблеми сина [PERSON], нібито повязані із ДТП, учасником якого став [PERSON] Тому ними було прийнято рішення скасувати довіреності, а свідок в свою чергу телефоном звязалась із [PERSON] та просила його владнати ситуацію із родиною [PERSON], яка лишилась без житла на вулиці. З огляду на пояснення сторін та визнання сторонами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] факту досягнення згоди на оформлення іпотеки квартири, який для спрощення процедури оформлення був замінений на довіреність, суд вважає обґрунтованими позови у частині визнання удаваними вищевказаних довіреностей від 21.09.2015р., оскільки сторони укладаючи між собою договір доручення приховали під ним насправді договір іпотеки, який за Законом підлягає нотаріальному посвідченню. Суд відкидає доводи представників відповідачів про неможливість визнання удаваною довіреності з тих підстав, що це є односторонній правочин, оскільки це суперечить ст. 202, 244 ЦК України та змісту Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Крім того, суд звертає увагу, що у Постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначені прямі вказівки, з яких підстав не можуть бути визнані недійсними односторонні правочини, а саме у п. 20 зазначено, що норми статті 230 ЦК (вчинення правочину під впливом обману) не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Що ж стосується удаваного правочину, то такої вказівки щодо односторонніх правочинів у п. 25 Постанови Пленуму не міститься. Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно із ч. 5 ст. 202 ЦК до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Крім того, довіреність видається на підставі двостороннього договору доручення, який також укладається і в усній формі, а тому договір іпотеки може бути прихований під підписанням довіреності на право продажу квартири поряд із встановленим фактом існування між [PERSON] та [PERSON] основного зобовязання позики. Таким чином, пояснення представників відповідачів не ґрунтуються на нормах матеріального права, а відповідні обмеження щодо визнання удаваним одностороннього правочину у законодавстві відсутні. Крім того, суд не приймає до уваги пояснення відповідачів про необхідність відмови у позові з тих підстав, що довіреності були скасовані [PERSON] та [PERSON] 30.09.2015р., оскільки відповідні довіреності діяли у певний період часу до їх скасування та призвели до настання правових наслідків. Крім того, цивільним законодавством, яке регулює визнання правочинів недійсними, не передбачено обмежень у можливості захисту своїх прав шляхом подання такого позову у разі наступного розірвання, припинення дії правочину тощо. Відповідачі свої пояснення належним чином нормою матеріального права не підтвердили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Викладені вище факти у сукупності дають підстави для висновку про обґрунтованість позову у цій частині. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області встановлено наступні дії, які були вчинені [PERSON] надалі, а тому дані факти є обовязковими для суду при розгляді даної справи в силу ст. 61 та ч. 4 ст. 338 ЦПК України, виходячи зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015р. Так, встановлено, що [PERSON], отримав від [PERSON] розписку про отримання нею в борг у [PERSON] і [PERSON] грошей в сумі 5000 доларів США для використання в майбутньому як законної підстави отримання права на майно і забезпечення умов заволодіння майном [PERSON] та [PERSON], змусив останнього написати розписку про отримання ним в борг у [PERSON] і [PERSON] грошей в сумі 25 000 доларів США. Одержавши від [PERSON] і [PERSON] документи на квартиру, нотаріально посвідчені довіреності на право розпоряджатися нею і розписки про отримання коштів, [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 3 900 доларів США, при цьому запевнив, що у разі коли [PERSON] та [PERSON] не зможуть в обумовлений строк (3-4 дні) повернути кошти, то він зможе відстрочити повернення боргу. За змістом вироку, продовжуючи дії, направлені на заволодіння чужим майном [PERSON], використовуючи те, що [PERSON] і [PERSON] не мають можливості вчасно повернути одержані як позику кошти, повідомив, що згоден відстрочити повернення боргу і, маючи на меті здійснити перереєстрацію квартири [ADDRESS] для заволодіння нею, повідомив неправдиву інформацію про необхідність пред'явити їх паспорти [PERSON], якому належала частина коштів, наданих в борг. Одержавши паспорти [PERSON] і [PERSON], [PERSON], зняв [PERSON] та [PERSON], без їх відома, з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Після чого, 08.09.2009 року, звернувшись до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], одержав нотаріально посвідчений і зареєстрований 08.09.2009 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за №2145 договір купівлі-продажу, відповідно до якого, [PERSON] за кошти в сумі 225 000 гривень, придбала квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON] Таким чином, факти вчинення вищевказаних дій [PERSON]А, який свою вину у вчиненому злочині у кримінальному процесі визнав, є встановленими та доказуванню не підлягають. В процесі розгляду даної справи судом досліджено матеріали інвентарної справи на спірну квартиру, з яких встановлено, що у ній міститься договір-замовлення, укладений 31.08.2009 року між БТІ та [PERSON], який діяв на підставі довіреностей, на виготовлення довідки-характеристики, заява від 31.08.2009 року, подана [PERSON] про реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на спірні квартири у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а також ескіз від 01.09.2009 року, складений під час огляду квартири техніком БТІ, на якому міститься підпис [PERSON] Суд приходить до висновку про недійсність укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу від 08.09.2009 року з підстав ст. 232 та 234 ЦК України, враховуючи наступне. Так, суд вважає доведеним факт того, що жодна із сторін не бажала настання створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. При цьому, суд критично ставиться до пояснень, наданих у судовому засіданні представником відповідачів [PERSON] про повне виконання сторонами даного договору його умов та настання тих правових наслідків, які були обумовлені даним правочином, що, на їх думку, виключає можливість визнання його фіктивним, та приймає до уваги пояснення представника відповідача [PERSON] в частині про те, що кошти за даним договором не були передані від [PERSON] [PERSON], як було обумовлено договором від 08.09.2009 року Крім того, реєстрація права власності [PERSON] на спірну квартиру мала місце, згідно даних інвентарної справи на майно, лише 17.09.2009 року, тобто вже після посвідчення оспорюваного договору від 08.09.2009 року, у той час як суд повинен дати оцінку такому правочину з огляду на обставини, які існували на момент його підписання. Наявність вільного волевиявлення сторін на перехід права власності має бути у сторін саме під час укладення договору купівлі-продажу. Так, у томі 5 на арк. 138 кримінальної справи №11285008 міститься протокол допиту [PERSON] в якості свідка, якого попереджено про кримінальну відповідальність, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] квартиру купила фіктивно до знаходження реальних покупців, яких згодом знайшов [PERSON], але попросив її видати себе за рельного власника квартири. У томі 8 на арк. 112 кримінальної справи міститься протокол очної ставки [PERSON] та [PERSON], зі змісту якого вбачаються пояснення про те, що [PERSON] на купівлю квартири коштів не витрачала. У томі 8 на арк. 169 кримінальної справи міститься протокол допиту [PERSON], який повідомив, що кошти за куплену ним квартиру віддав саме [PERSON], а не [PERSON], яка виступала продавцем майна. Такі факти узгоджуються із наданими в судовому засіданні поясненнями представника [PERSON] [PERSON] Також відповідно до показань [PERSON], які містяться в томі 8 на арк. 177 кримінальної справи [PERSON] під час укладення між ними договору купівлі-продажу представлялась їм як сестра [PERSON], що не відповідало дійсності та було за оцінкою суду направлено на виправдання причин, з яких переговори щодо продажу їм квартири вів [PERSON], а не юридичний власник майна. За таких обставин, суд вважає такими, що не відповідають зібраним у справі доказам пояснення, надані [PERSON] про отримання ним коштів від [PERSON] у день посвідчення між ними договору, оскільки такі пояснення направлені на приховання істини у справі. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність фіктивності оспорюваного договору купівлі-продажу 08.09.2009 року, оскільки продавець [PERSON] не бажав переходу права власності на квартиру до [PERSON], а лише бажав використати отримані ним довіреності. В свою чергу [PERSON] не бажала реально придбавати квартиру та не сплачувала за неї жодних грошових коштів, діяла за проханням [PERSON] Крім того, при посвідченні договору купівлі-продажу [PERSON] вчиняв даний договір всупереч інтересам довірителів та бажав їх настання, оскільки вироком суду від 05.11.2013 року встановлено його злочинний умисел на заволодіння кваритрою, внаслідок чого через це фактично виникли несприятливі наслідки для довірителів (ст. 232 ЦК України). Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд погоджується із твердженням позивачів, що квартира вибула із їх власності поза їх волею, оскільки квартира стала обєктом злочину. Дії, направлені на підготовку усіх необхідних документів для продажу квартири, вчинялись [PERSON] без їх відома та згоди, а саме без згоди на отримання довідки-характеристики, виклик техніка БТІ, зняття з реєстрації місця проживання внаслідок обману, про що також свідчить встановлений факт заволодіння паспортами [PERSON] та [PERSON] (ст. 357 КК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі обєктивно та всебічно встановлених фактів та вважає, що зазначені вище факти свідчать про відсутність волевиявлення та згоди позивачів на продаж їх квартири, а отже і факт вибуття її з їх власності поза їх волею внаслідок вчинення щодо них злочину та визнання їх потерпілими від нього. Суд критично ставиться до пояснень представника відповідачів [PERSON] про те, що встановлений факт неповернення позики з боку [PERSON] як законної підстави для продажу належної йому квартири, оскільки належним способом захисту своїх прав [PERSON] було звернення до суду із позовом про стягнення боргу. Крім того, суду надається оцінка і визнаному сторонами факту про повернення [PERSON] позивачу [PERSON] від продажу квартири коштів у сумі 2\~500 доларів США, незважаючи на його упевненість про заборгованість [PERSON] та [PERSON] перед ним. При цьому суд надає оцінку показам свідка [PERSON], яка повідомила суду про те, що перебувала із [PERSON] у дружніх відносинах, які ґрунтувались на спільних інтересах. Вони разом проводили дозвілля. Свідку відомо про те, що приблизно у серпні 2009 року [PERSON], який до цього мав скрутне матеріальне становище, похизувався великою сумою коштів у доларах США, за рахунок яких він розраховувався. Джерело походження цих коштів свідку невідоме. З врахування викладеного та повідомленого свідком суд не може встановити зв'язок між предметом доказування у даній справі та тим, що повідомив суду свідок. За таких обставин, суд, враховуючи також вказівки надані вищим судом, приходить до висновку про необхідність застосування ст. 388 ЦК України та витребування квартири з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON], які придбали дану квартиру за відплатним договором купівлі-продажу від 12.10.2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом ВМНО [PERSON], реєстровий №1220. При цьому суд звертає також увагу, що за свідченнями [PERSON] та [PERSON], наданими ними у кримінальній справі, кошти від продажу квартири в сумі 213\~690 грн. вони передали [PERSON], а не [PERSON], а тому суд також не приймає до уваги пояснення представника відповідача [PERSON] про те, що вказані кошти були передані [PERSON] в якості погашення заборгованості за договором купівлі-продажу від 08.09.2009 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] Так, дані пояснення є суперечливими і непослідовними, оскільки за договором від 08.09.2009 року, [PERSON] взяла на себе зобовязання сплатити за квартиру [PERSON] 225\~000 грн., а від продажу квартири родині [PERSON] отримала лише 213 690 грн., що було недостатнім для виконання своїх зобовязань. Крім того, виходячи зі змісту інвентарної справи на спірне майно, дії [PERSON] щодо реєстрації права власності на спірну квартиру та отримання нею довідки-характеристики для її відчуження мали місце в один день 17.09.2009 року, у той час як документально підтверджені відомості про хворобу її матері, що за словами представника [PERSON], спонукали її до такого термінового продажу квартири, датовані пізніше. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, квартира, що вибула з володіння позивачів не з їх волі через вчинення щодо них злочину, має бути витребувана з чужого незаконного володіння. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Водночас суд вважає передчасною вимогу позивачів про усунення їм перешкод в користуванні належною їм квартирою №38 в будинку №56 по вул. Козицького м. Вінниці шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із займаної ними квартири [ADDRESS] та вселення їх у дану квартиру, оскільки дані особи не могли чинити таких перешкод, так як користувались даним майном на підставі невизнаних у встановленому порядку документів, які посвідчують право власності на майно. Позов у цій частині є недоведеним, а тому задоволенню не підлягає. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи той факт, що суд прийшов до висновку про доведеність та обґрунтованість позову у частині, суд вирішує питання строків позовної давності та приходить до висновку про необхідність їх поновлення з огляду на наступне. Позов спрямований на застосування цивільно-правових наслідків дій [PERSON], стосовно якого ухвалено вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2013 року, а тому не міг бути поданий раніше, ніж даний вирок набув законної сили. Суд відхиляє заяву відповідачів про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що строк пропущений з поважних причин. Факт відсутності серед підстав позову ст. 230 ЦК (вчинення правочину під впливом обману) у той час, як вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2013 року встановлює заволодіння квартирою внаслідок шахрайства, тобто обману, суд зазначає, що термін обман, який використовується у цивільному та кримінальному судочинстві, має різні значення. Так, у п. 17 Постанови Пленуму ВСУ №10 від 06.11.2009р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності» зазначено, що обман це повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин. У п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Таким чином, обман у розумінні кримінального судочинства встановлюється у будь-яких діях обвинуваченого, які направлені на повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин, не повязаних виключно із вчиненням правочинів, у той час як обман у розумінні цивільного судочинства може мати місце виключно з боку однієї із сторін правочину по відношенню до іншої під час його вчинення. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2013 року дійсно встановлено факт шахрайства та як результат заволодіння спірною квартирою, але обман мав місце не по відношенню до сторін оспорюваних у даній справі правочинів, а по відношенню до позивачів. Так, при посвідченні договору купівлі-продажу від 08.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON] відсутній обман з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON], але існує обман по відношенню до позивачів, які не знали про відчуження належної їм квартири. Крім того, вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2013 року встановлено не тільки факт скоєння злочину, передбаченого ст. 190 КК, а вчинення інших злочинів, передбачених ст. 357 КК України (заволодіння документами шляхом шахрайства), які вливають на необхідність застосування цивільно-правових наслідків осіб, які вчинили відповідні дії. Так, у позові зазначено про отримання можливості відчуження квартири внаслідок заволодіння технічним паспортом, оригіналами документів на квартиру, паспортами позивачів шахрайським шляхом. А тому позов не міг бути поданий раніше, ніж було встановлено, що такі дії дійсно вчинив [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку про правильне обрання позивачами способу захисту своїх прав та відсутність підстав для застосування ст. 230 ЦК до будь-якого з оспорюваних у даній справі правочинів та одночасно про необхідність поновлення пропущеного з поважних причин процесуального строку з огляду на поважність причин його пропуску позивачами, що також гарантує особі право на судовий захист. Щодо розподілу судових витрат судом враховано наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачем сплачено судовий збір лише за майнову вимогу, суд, враховуючи вказані вище положення, вважає за необхідне стягнути на користь позивача [PERSON] 983 грн. 20 коп. судових витрат, а 121 грн. 80 коп. зарахувати в дохід держави. Крім того, згідно із ч. 3 ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, оскільки органи прокуратури були звільнені від сплати судових витрат на момент звернення із позовом до суду, з відповідачів необхідно стягнути 1226 грн. 80 коп. несплаченого судового збору в дохід держави.

Outcome: partial