Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позиція сторін у справі У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» про визнання недійсними договору відступлення права вимоги та договору купівлі-продажу майнових прав. В обґрунтування позову зазначив, що первісний кредитор, скориставшись своїм авторитетом, надав [PERSON] послуги з кредитування з прихованими істотними недоліками, що підтверджено судово-економічними експертизами обох кредитних договорів та судовими рішеннями у справах № 363/505/15-ц та № 753/22580/18. Первісний кредитор, з метою подальшого незаконного вимагання з [PERSON] уклав ряд договорів про відступлення права вимоги, за якими нібито передав право вимоги за кредитними договорами у неіснуючому розмірі. Умовами договору про відступлення права вимоги від 31.07.2017 не закріплено дозвіл на подальше відступлення прав вимоги. Відповідно ПАТ «КІБ» не мав жодного права укладати подальші договори відступлення права вимоги. Однак, у той же день, 31.07.2017, ПАТ «КІБ» та ТОВ «ФК «Авістар» уклали оскаржуваний договір відступлення прав вимоги. Отже, цей Договір про відступлення права вимоги, укладений між ПАТ «КІБ» та ТОВ «ФК «Авістар» є недійсними, адже укладений попри ст. 1083 ЦК України щодо заборони наступного відступлення фактором своїх прав. 19.12.2019 ТОВ «ФК «Авістар» знову знехтувало положеннями законодавства України щодо договорів факторингу та уклало з ТОВ «ФК «Гефест» оскаржуваний договір відступлення права вимоги. Крім того, позивач зазначає, що спірні договори відступлення права вимоги укладені із передачею неіснуючої суми заборгованості, без врахування рішень судів, якими встановлені дійсні суми заборгованості, а також без урахування фактично сплачених грошових коштів. За таких обставин, за оскаржуваними договорами відступлення прав вимоги відступлене право вимоги за неіснуючими зобов`язаннями, а тому, такі договори не породжують жодних прав та обов`язків [PERSON] щодо ТОВ «ФК «Авістар» чи ТОВ «ФК «Гефест». Позивач вказує на те, що ні ТОВ «ФК «Авістар», ні ТОВ «ФК «Гефест» не надавали банківську квитанцію з відповідним призначенням платежу про сплату вартості права вимоги. Представник ТОВ «ФК «Гефест» подала відзив на позов, в якому зазначила, що доказом сплати ТОВ «ФК «Авістар» за Договором відступлення права вимоги від 31.07.2017р., укладеним між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Авістар», є лист ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» від 06.09.2017р. вих. №12.4-2868, яким останній підтвердив отримання повної оплати вартості прав вимог за вищезазначеним договором. Згідно платіжного доручення №581 від 31.07.2017р. ТОВ «ФК «Авістар» виконав своє зобов`язання перед ПАТ «КІБ» за Договором відступлення №1 в повному обсязі - сплатив кошти в сумі 20100,00 гривень. Доказом оплати за договором відступлення права вимоги №20191219 від 19.12.2019р., укладеним між між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК Гефест», є платіжне доручення №193 від 19.12.2019р. Отже ціна за оскаржуваними договорами сплачена новими кредиторами в повному об`ємі. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступлено ПАТ «КІБ» право вимоги за кредитними договорами укладеними з Позивачем з тим розміром заборгованості, що обліковувався на рахунках Позивача, а не тим, що стягнута рішенням суду. Відповідачі не можуть відповідати за дії іншої особи - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який не є учасником в даній справі й договір відступлення, в якому вперше відображено розмір заборгованості, який в подальшому відображений у наступних договорах, не є предметом оскарження в даному процесі, а тому немає законних підстав ставити під сумнів розмір заборгованості за договором, що є чинний й не оскаржується. Станом на 19.12.2019р. ТОВ «ФК «Гефест» належить право вимоги до Позивача за Кредитним договором 1 в розмірі 13 007 389,00 гривень та Кредитним договором 2 в розмірі 651 726,00 гривень. Відповідно до п. 4.6.3. Договору відступлення права вимоги від 31.07.2017р. укладеного між АКБ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», Права вимоги належать Первісному кредитору, відповідно до законодавства Первісний кредитор має право відступлення Прав вимоги третім особам, втому числі Новому кредитору. Відповідно до п. 4.6.3. Договору відступлення права вимоги від 31.07.2017р. укладеного між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Авістар», Права вимоги належать Первісному кредитору, відповідно до законодавства Первісний кредитор має право відступлення Прав вимоги третім особам, в тому числі Новому кредитору. Відповідно до ч.4 п. 2.3. Договору відступлення права вимоги №20191219 від 19.12.2019р. укладеного між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест», Новий кредитор має право здійснити наступне відступлення прав вимоги без згоди Первісного кредитора. 19.05.2020р. Вишгородський районний суд Київського області в справі №363/505/15-ц виніс ухвалу, якою замінив стягувана у виконавчому провадженні з ТОВ «ФК «Авістар», який є правонаступником Банку на ТОВ «ФК «Гефест». З урахуванням того, що щомісячні платежі, які здійснював Позивач не є належним виконанням зобов`язання, тому безпідставним є посиланням на добросовісне виконання рішення суду. Позивач подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідач ТОВ «ФК «Гефест» намагається подати до суду докази з порушенням процесуального строку для подання доказів без обґрунтування причин пропуску такого строку, без клопотання про поновлення пропущеного строку та без клопотань про приєднання доказів. Відзив та Документ № 36 підписано і подано від імені ТОВ «ФК «Гефест» адвокатом Остащенко О.М. До Відзиву додано ксерокопію ордера на підтвердження повноважень останнього. Проте, зміст наданого ордера не відповідає встановленим вимогам. Зі змісту наданого представником ТОВ «ФК «Гефест» ордеру вбачається, що в графі «назва органу» зазначено «у судах всіх інстанцій, ДВС, нотаріаті, МЮУ, ДФС, усіх підпр-ах, установах, орг-ціях, Укрпошті, ЦНАП», натомість всупереч наведеному та вимогам п/п 15.4 п. 15 Положення, не зазначено конкретної назви органу, зокрема, суду, у якому надається правова допомога адвокатом, а відтак не підтверджено повноважень діяти саме в Печерському районному суді міста Києва. Наведене вказує на те, що наданий ордер не відповідає встановленим вимогам та не є юридично значимим документом для цілей підтвердження повноважень адвоката діяти в Печерському районному суді міста Києва в якості представника ТОВ «ФК «Гефест». Разом з Документом №36 ТОВ «ФК «Гефест» намагається долучити копію платіжного доручення № 581 від 31.07.2017 року, що начебто є доказом сплати ТОВ «ФК Авістар» на користь ПАТ «КІБ» вартості права вимоги за Оскаржуваним договором 1. Даний документ є штучно створеною підробкою, адже суперечить, не тільки нормам укладеного сторонами Оскаржуваного договору 1, а й законодавству України. Зі змісту платіжного доручення № 581 від 31.07.2017 року видно, що реквізити не співпадають із договором. З нього неможливо встановити ким та на яких підставах підписано квитанцію з боку ТОВ «ФК Авістар», адже відсутнє ПІП особи. А наявний підпис відрізняється від підпису Директора ТОВ «ФК Авістар», який у договорі; в частині «Платник», в графі «Код банку» зазначено «0» (Нуль); в графі «Дебет рах. №» зазначено номер рахунку [NUMBER] , що є формою рахунку IBAN. Позивач звертає увагу суду на те, що 31.07.2017 року у ТОВ «ФК Авістар» не могло мати рахунок типу IBAN, у 2017 році такого типу рахунку не існувало на території України. Постанову про запровадження рахунків типу IBAN було винесено НБУ лише через 1 рік і 4 місяці після укладання Оскаржуваного договору 1. Платіжне доручення з зазначеними у ньому реквізитами не могло бути прийняте будь-яким банком до виконання, у зв`язку з невідповідністю встановленій формі та у зв`язку з неіснуванням у 2017 році рахунків IBAN на території України. Оскільки, Оскаржуваними договорами 1 та 2 відступаються права вимоги до [PERSON] , за валютним кредитом № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 р., то сторони, що укладали такі договори відступлення прав вимоги мали отримати документ дозвільного характеру, а саме - індивідуальну ліцензію Національного банку України на використання іноземної валюти, яка є обов`язковою відповідно до Закону України від 21.06.2018 №2473 « Про валюту та валютні операції». Купуючи та передаючи кредитні грошові зобов`язання у валюті (доларах США), ні ТОВ «ФК Авістар», ні ТОВ «ФК Гефест» не отримали індивідуальної ліцензії Національного банку України на використання іноземної валюти, яка є обов`язковою відповідно до Закону України від 21.06.2018 №2473 «Про валюту та валютні операції». Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Отже, оспорюваний договір відступлення права вимоги №20191219 від 19.12.2019 року відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. 12.03.2021 року Вишгородським районним судом Київської області у цивільній справі № 2-3162/09 постановлено Ухвалу на Заяву ТОВ «ФК «Гефест», про зміну стягувана по виконавчих провадженнях по справі №2-3162/09. Підставою заміни стягувана ТОВ «ФК «Гефест» зазначає укладання Договору № 20191219 купівлі-продажу майнових прав від 19.12.2019 року між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест». Вишгородським районним судом Київської області заяву про зміну стягувана по виконавчих провадженнях по справі №2-3162/09 задоволено повністю та надано аналіз Оскаржуваного договору 2, яким встановлено, що він є договором факторингу. Таким чином, Вишгородський районний суд Київської області на підставі матеріалів справи, які надало ТОВ «ФК «Гефест» встановив, що Договір № 20191219 купівлі-продажу майнових прав від 19.12.2019 року між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест», що є одним з оскаржуваних договорів у даній справі - є договором факторингу. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 30 листопада 2006 року [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали кредитний договір №014/9408/74/49702, за яким відповідач зобов`язався повернути отримані грошові кошти в сумі 340 000 доларів США у строк до 30 листопада 2026 року, здійснюючи щомісячні виплати до 15-го числа поточного місяця (мінімальний платіж у розмірі 1410 грн. 79 коп. разом зі сплатою процентів за користуванням кредитом в розмірі 14 % річних (п. 1.1- 1.4 кредитного договору). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року у справі № 363/505/15-ц первісну позовну заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором №014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року в розмірі 68 445, 7 доларів США, що еквівалентно 857 624 грн. 62 коп. та судовий збір в розмірі 3 654 грн., а всього 861 278 грн. 62 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Кредитний договір №014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року та додаткову угоду №96-05/13/1105 до нього від 19 липня 2010 року укладені між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] розірвано. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року у справі № 363/505/15-ц розстрочено виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року за виконавчим листом № 363/505/15-ц від 23 березня 2017 року на строк - 4 (чотири) роки 9 (дев`ять) місяців шляхом стягнення щомісячних платежів (до 5 числа кожного місяця) рівними частинами від загальної суми заборгованості зазначеної у вказаному виконавчому листі з кінцевим терміном сплати заборгованості 5 лютого 2022 року. 17.09.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 014/9408/82/60745, відповідно до умов якого, Банк надав позичальнику [PERSON] на умовах строкого та платного користування, грошові кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 772 650,00 грн., а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Договору та тарифів Банку зі сплатою 13,50% річних строком на 120 місяців до 17.07.2017 року. 19.07.2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 96-05/13/1106 до Кредитного договору № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року, відповідно до якої сторони досягли згоди про зміну умов погашення Кредиту, а саме дата остаточного погашення кредиту 17.07.2025 року, строк кредиту складає 214 місяців. Відповідно до п. 2.1 станом на дату укладання додаткової угоди фактична заборгованість позичальника за кредитним договором по сплаті суми Кредиту становить 560 171,25 грн. Відповідно до п. 2.4 Позичальник зобов`язується здійснити погашення заборгованості у майбутньому у складі щомісячних платежів відповідно до Графіка погашення Кредиту та інших платежів за Кредитним договором, що є додатком до Додаткової угоди. (а.с. 10-15). 31.07.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено Договір відступлення права, відповідно до умов якого останній став єдиним власником всіх прав вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року і всіх прав вимоги за забезпечувальними договорами. Відповідно до п. 2.1 в порядку та на умовах, визначених договором, Первісний кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених Кредитним договором (розрахунок заборгованості Боржника міститься в додатку № 2 до договору), а Новий кредитор набуває права Вимоги та сплачує Первісному кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються. Відповідно до п. 3.1 Вартість Прав вимоги за цим Договором становить 20 100 грн. відповідно до п. 3.2 Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору вартість Прав вимоги в день підписання Договору шляхом переказу коштів на рахунок Первісного кредитора. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року, сторони засвідчили, що на дату відступлення прав вимоги 31.07.2017 року загальна сума заборгованості Боржника складає 651 726,07 грн. 31.07.2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» укладено Договір відступлення права, відповідно до умов якого останній став єдиним власником всіх прав вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року і всіх прав вимоги за забезпечувальними договорами. Відповідно до п. 2.1 в порядку та на умовах, визначених договором, Первісний кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених Кредитним договором (розрахунок заборгованості Боржника міститься в додатку № 2 до договору), а Новий кредитор набуває права Вимоги та сплачує Первісному кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються. Відповідно до п. 3.1 Вартість Прав вимоги за цим Договором становить 20 100грн. відповідно до п. 3.2 Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору вартість Прав вимоги в день підписання Договору шляхом переказу коштів на рахунок Первісного кредитора. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року, сторони засвідчили, що на дату відступлення прав вимоги 31.07.2017 року загальна сума заборгованості Боржника складає 651 726,07 грн. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року у справі № 753/22580/18 в позові ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено, з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду. 19 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «АВІСТАР» та ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» укладено договір відступлення прав вимоги № 20191219, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) Новому кредиторові за плату, а Новий кредитор приймає належні Первісному кредитору Права Вимоги до боржників та поручителів за Кредитними договорами та Договорами забезпечення, зазначеними у реєстрі. Згідно з Додатком № 1 (Реєстр боржників) до Договору про відступлення прав вимоги від 19 грудня 2019 року № 20191219 відступлене права вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № 014/9408/74/49702; загальна сума заборгованості за кредитом на дату відступлення права вимоги 13 007 389, 00. Згідно із Платіжним дорученням АТ «ОТП БАНК» від 19 грудня 2019 року № 193, ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» сплатило ТОВ «ФК «Авістар» 1 409 802, 86 грн; призначення платежу: Оплата договору відступлення прав вимоги № 20191219 від 19.12.2019р. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі. Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (частина шоста статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони. У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16. Судом встановлено, що в преамбулі спірних договорів передбачено, що сторони уклали ці договори,

Outcome: dismissed