Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛВІГА»звернулося до суду з позовом до [PERSON] про спростування недостовірної інформації. В позові зазначали, що відповідач [PERSON] 14 вересня 2013 року поширював недостовірну інформацію відносно ТОВ «АЛВІГА», шляхом розклеювання на фасаді будинку № 22/13 по вул. Пролетарській в м. Кременчуці листівок, в тексті яких зазначено: «Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «САКС» було і є єдиним законним власником приміщення «Меблевий салон «САКС». Будь-які інші особи, що можуть представлятися власниками приміщення, насправді є рейдерами і не мають жодних законних підстав та документів на це приміщення...». Вказували, що зазначена інформація не відповідає дійсності і є недостовірною тому, що власником нежитлового приміщення, розташованого по вул. Пролетарській, б. 22/13 в м. Кременчук, являється ТОВ «АЛВІГА», що підтверджується наступним. Згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29.08.2012 року, посвідченого ТОВ «АЛВІГА», в особі директора Мейер В.Е., придбало у [PERSON] нежитлове приміщення площею 544,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Кременчуцьким МБТІ зареєстровано право власності на вказане приміщення за ТОВ «АЛВІГА» (реєстраційний номер 15788744), про що виданий витяг про державну реєстрацію прав № 35345942 від 31.08.2012 р. Згідно договору купівлі-продажу приміщення шляхом продажу на аукціоні від 21.01.2013 р. ТОВ «АЛВІГА» придбало у Фонду міського майна Кременчуцької міської ради Полтавської області нежитлове приміщення загальною площею 56,5 кв.м., яке розміщується за адресою: [ADDRESS]. Згідно акту прийому-передачі приміщення, складеного 25.01.2013 року, Фонд міського майна Кременчуцької міської ради Полтавської області передало ТОВ «АЛВІГА» приватизоване шляхом продажу на аукціоні нежитлове приміщення загальною площею 56,5 кв.м., яке розміщується за адресою: [ADDRESS]. На вказане приміщення Фондом міського майна Кременчуцької міської ради видано ТОВ «АЛВІГА» свідоцтво про власність № 1 від 28.01.2013 року. Зазначали, що ТОВ «АЛВІГА» є законним і єдиним власником нежитлових приміщень площею 544,9 кв. м. та площею 56,5 кв.м., що розміщуються за адресою: [ADDRESS]. Вказували, що зазначені вище документи спростовують інформацію про те, що ТОВ «Фірма «САКС» являється власником цих приміщень. Вважають, що інформація, яку розповсюджував відповідач [PERSON], не відповідає дійсності, а тому має бути визнана судом недостовірною. Просили суд ухвалити рішення, яким визнати недостовірною інформацію, розповсюджену [PERSON] про те, що «Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «САКС» є єдиним законним власником приміщення «Меблевий салон «САКС». Будь-які інші особи, що можуть представлятися власниками приміщення, насправді є рейдерами і не мають жодних законних підстав та документів на це приміщення.» Представник позивача Колода Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала в повному обсязі за обставин викладених в описовій частині позову. Просила суд позовні вимоги свого довірителя - задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився за невідомих суду обставинам. Про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином. Суд, згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України), розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позивачами вимог та в межах поданих доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, яка приймала участь у розгляді справи, давши аналіз та оцінку наданим доказам, знаходить що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛВІГА» до [PERSON] про спростування недостовірної інформації - не підлягає до задоволення. Судом достовірно встановлено, що на адресу суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛВІГА» до [PERSON] про спростування недостовірної інформації з неякісною світлокопією листівки за підписом [PERSON] та [PERSON] із змістом, що був наведений вище. При огляді в судовому засіданні зазначеної світлокопії, представник позивача оригіналу документу до суду не надала, посилаючись на те, що листівка знаходиться у керівництва Товариства в сейфі і на руки їй її не надали. За вказаних підстав, суд по незалежним від нього обставинам, позбавлений надати оцінку належності та допустимості наданого доказу представником позивача. Крім того нормами статті 277 ЦК України передбачено право особи, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод». Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право закріплено також в ст.10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до п. 19 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності, та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того позивачем в судовому засіданні не доведено, що саме 14.09.13 року [PERSON], а не іншою особою, було розповсюджено вказану листівку. Крім того позивачем в судовому засіданні не доведено, що саме підпис [PERSON], а не іншої особи, зазначено у вказаній листівці. Інших доказів, що підтверджують доводи представника позивача, щодо задоволення позову - суду не надано і суд їх не встановив. В частині розподілу судових витрат та у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судовий збір сплачений позивачем при подачі позову віднести в прибуток держави.

Outcome: dismissed