Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позиція сторін у справі У травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що з 12 грудня 2019 року він є власником вказаної квартири, за договором купівлі-продажу, відповідач хоч і зареєстрований за вказаною адресою, проте з 1992 року проживає у Швеції, є її громадянином, наміру приїжджати в Україну не має, а не був знятий з реєстрації, оскільки його батько - попередній власник квартири не бачив у цьому нагальної потреби. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 травня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання представник позивача не з`явилася, до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) було подано заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги стороною позивача підтримуються і просить їх задовольнити, заперечення проти ухвалення заочного рішення відсутні. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву суду не надав. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи 12 грудня 2019 року позивач за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н. В., за № 2587 та № 2588, придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 12614656 від 01 липня 2020 року, відповідач [PERSON] , який ідентифікований за паспортом громадянина СРСР [NUMBER] , значиться зареєстрованим з 03 лютого 1987 року за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що відповідач переїхав до Швеції 23 березня 1992 року, має шведське громадянство. 24 травня 1997 року [PERSON] одружився на громадянці Швеції, з якою має двох дітей. [PERSON] зареєстрований в провінції Вестманланд, муніципалітет Вестерос, Швеція. Попередня реєстрація населення (за останні 2 роки) - муніципалітет Вестерос, район Онста, Швеція. Відповідно до даних «Міського WEB-порталу надання адміністративних послуг міста Києва», громадянин [PERSON] , до ЦНАП Печерської РДА з метою заміни паспорту на паспорт нового зразка, не звертався. Про наявність перешкод у користуванні Квартирою Печерське УГІ ГУЖІ в м. Києві не повідомляв. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності з приписами частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved