Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 08.12.2006 року постановою державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби у Зарічному районі м. Суми накладено арешт на належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. В даний час в ВДВС відсутні будь-які незавершені виконавчі провадження у яких вона є боржником. При зверненні до нотаріуса у зв'язку з наміром провести відчуження належної їй квартири вона дізналася про те,що до цього часу державним виконавцем не вирішене питання про зняття арешту. Тому просить зобов'язати відповідача зняти заборону на відлучення нерухомого майна, накладену за постановою державного виконавця від 08.12.2006 року. В судовому засіданні позивача позов підтримала, просить зняти арешт з належної їй на праві власності квартири. . Інші сторони повідомлені про час та місце розгляду справи, але їх представники до суду не з'явилися. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази подані сторонами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цих Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (ч.ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження»). З повідомлення Зарічного ВДВС у м. Суми та копії Постанови серії АА №595384 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження судом встановлено, що на виконанні у відділі перебували виконавчі документи про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON]. З витягу з реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що за постановою Постанови серії АА №595384 від 08.12.2006 року державного виконавця Департаменту ДВС у Зарічному районі м. Суми накладено арешт на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до наведеного вище повідомлення ВДВС за даними ЄДРВП за позивачем не рахується боргових зобов'язань. Відповідно до положень ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За ч.5 ст. 60 вищезазначеного Закону, у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За змістом згаданих норм, під час вирішення такого спору з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими. Сторонами у справах за такими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо вони виникають з цивільних правовідносин. Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження посадовими особами органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Судом встановлено, що в ВДВС відсутнє незавершене виконавче провадження, у якому позивач оскаржував арешт від 08.12.2006 року. Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами у справі відсутній спір про право власності на будь-яке майно і таке право ВДВС не оспорюється, при цьому відповідач по справі не є ні стягувачем, ні боржником, суд вважає, що позивач не вірно обрав спосіб захисту свого цивільного права. Враховуючи наведені обставини, суд вважає що відсутні підстави визначені законом для задоволення вимог позивача, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed