Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

Позов та його обґрунтування (а.с. 2-4) 12.03.2021 від [PERSON] до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла позовна заява до ДП «КБ «Артилерійське озброєння», в якій позивач просить суд: - стягнути з ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 20.02.2020 по 17.12.2020 в розмірі 312 481,40 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків та загальнообов`язкових платежів; - стягнути з ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» на користь позивача судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 05.01.2016 працював в ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння». 20.02.2020 позивача було звільнено з посади директора технічного зв`язку у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників та відмовою від подальшого працевлаштування на підприємстві відповідно до ч. 1 ст. 40 Кодексу законвів про працю України (далі - КЗпП України) з ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння». В день звільнення позивача, відповідач нарахував заборгованість з заробітної плати, але відмовився її виплатити, у зв`язку з відсутністю коштів. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.09.2020 у справі №760/6971/20 позовні вимоги [PERSON] до ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено. Ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 186 715,16 грн. Позивач зазначає, що відповідач сплатив заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 186 715,16 грн17.12.2020. Відповідно до розрахунку позивача, середньоденна заробітна плата складає 1 516,90 грн. в розрахунку за один робочий день. Позивач був звільнений 20.02.2020, повний розрахунок з ним проведено тільки 17.12.2020, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період затримки розрахунку при звільнені за період з 20.02.2020 по 17.12.2020 включно, що становить 206 робочих днів. Позивач здійснивши розрахунок середньо заробітку (1 516,90 грн. ?206), просить суд стягнути з відповідача на свою користь 312 481,40 грн. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. (а.с. 25). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22.03.2021 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку (а.с. 26-28). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14.04.2021 позовну заяву [PERSON] до ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, залишено без руху (а.с. 40-42). 21.04.2021 від [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява про усунення недоліків (а.с. 43). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22.04.2021 продовжено розгляд цивільної справи позовну заяву [PERSON] до ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку (а.с. 44-45). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України). Відзив та його обґрунтування (а.с. 29-33) 08.04.2021 від ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» до Солом`янського районного суду м. Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд при ухвалені рішення суду по даній справі, виходити з принципів розумності, справедливості та пропорційності. Зазначає, що у зв`язку з неможливістю погашення заборгованості через фактичну відсутність коштів на рахунку підприємства, та фінансовою кризою, яка виникла на підприємстві внаслідок відсутності державних оборонних замовлень підприємство не мало фактичної можливості своєчасної виплати належних працівникові сум. Затримка виплат зумовлена відсутністю фінансових надходжень на рахунки державного підприємства. Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Позивач з 05.01.2016 прийнятий на роботу у ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» та 20.02.2020 звільнений у зв`язку із скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці [NUMBER] позивача (а.с. 12-14). Відповідно до копії наказу від 20.02.2020 №43-К ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» «Про звільнення [PERSON] » наказано звільнити [PERSON] з 20.02.2020 (а.с. 15). Відповідно до розрахункового листка за лютий 2020 за ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» рахується заборгованість перед позивачем на кінець місяця у сумі 186 715,16 грн (а.с. 16). Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23.09.2020 у справі № 760/6971/20 за позовом позивача до ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення заборгованості по заробітній платі, позов задоволено та ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 186 715,16 грн. (а.с. 17-19). З наявного в матеріалах справи скріншоту екрану вбачається, що 17.12.2020 о 13:03 відбулось безготівкове нарахування у сумі 185781,58 грн з призначенням платежу: «SOLOM YaNSKYI R-YI VDVS M.KYIV HTUIU [NUMBER] [PERSON] ind.kod [NUMBER] stiahnennia z DP KBAO» (а.с. 22). Норми права, які застосував суд та мотиви суду Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11.11.2015 у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017 у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Статтею 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Так, право на таку компенсаційну виплату виникає у особи за умови розірвання трудових відносин та лише за умови несвоєчасного розрахунку. Таким чином, нормою статті 117 КЗпП України встановлено обов`язок для роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - по день фактичного розрахунку. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначено наступне: «Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України». Також суд бере до уваги, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 /провадження № 12-301гс18/, від 11.02.2019 у справі № 2609/11956/12-ц /провадження № 61-43353св18/, від 05.06.2019 у справі № 694/215/16-ц /провадження № 61-37406св18/). Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 (далі - Порядок № 100). Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Судом встановлено, що позивача було звільнено з роботи 20.02.2020, що підтверджується копією наказу від 20.02.2020 №43-К ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» «Про звільнення [PERSON] » наказано звільнити [PERSON] з 20.02.2020 (а.с.15). Рішенням суду від 23.09.2020 у справі № 760/6971/20 за позовом особи до ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення заборгованості по заробітній платі, позов задоволено та ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 186 715,16 грн. (а.с. 17-19). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Такі правові висновки зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі № 761/22987/14-ц (провадження № 61-25311св18). З огляду на викладене, встановлені № 760/6971/20 обставини є обов`язковими для суду, що вирішує цивільній спір з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Повний розрахунок з позивачем проведено тільки 17.12.2020, на підтвердження чого позивач надав скріншот екрану з якого вбачається, що 17.12.2020 о 13:03 відбулось безготівкове нарахування у сумі 185781,58 грн. з призначенням платежу: «SOLOM YaNSKYI R-YI VDVS M.KYIV HTUIU [NUMBER] [PERSON] ind.kod [NUMBER] stiahnennia z DP KBAO» (а.с.22) Відповідач дату здійснення оплати не спростовував. Позивач наводить наступний розрахунок заборгованості: середньоденна заробітна плата 516,90 грн. (18202 (заробітна плата за грудень 2019 року) + 31855 (заробітна плата за січень 2020 року): (12+21) в розрахунку на один робочий день. Період затримки розрахунку при звільнені становив 206 днів, а тому середній заробіток за період затримки при звільнені: 1516,90?206 = 312 481,40 грн. Суд зазначає, що позивачем не подано доказів на підтвердження зазначених рівнів зарплати у період грудень 2019 року та за січень 2020 року. Водночас, відповідач у своєму відзиві не спростовує ані вказаних позивачем розмірів заробітної плати, як і не наводить контррозрахунку. На підставі наведеного, суд приходить висновку, що вихідні дані позивача використані у розрахунку середній заробіток за період затримки розрахунку є вірними. Відповідно до ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачу та відповідачу було надано достатньо часу для висловлення своєї позиції по суті спору та подання доказів Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа була вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Суд здійснивши та перевіривши розрахунок позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільнені встановив, що останній виконаний арифметично вірно. На підставі наведеного, суд зазначає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Водночас, суд розглянувши доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування передбаченого ст. 117 КЗпП України, зазначає наступне. Зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, а не обов`язком. Відповідач необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку мотивує наступним: -враховуючи завантаженість районних судів, що безумовно призводить до тривалості розгляду цивільних справ, та в даному випадку збільшення періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку; -складну епідеміологічну ситуацію в країні у з в`язку з поширенням короно вірусної інфекції; -скрутне фінансове становище державного підприємства зумовлене відсутністю державного оборонного замовлення. Суд зазначає, що розгляд справи у суді не впливає на період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки позивачем чітко визначено період, по фіксовану дату - 17.12.2020 (день сплати заборгованості). Крім того, розгляд справи у суді є наслідком неправомірних дій з боку відповідача - непроведення своєчасного фінансового розрахунку з позивачем при звільненні. Складна епідеміологічна ситуація в країні не може бути причиною чи підставою не розраховуватись з працівником при його звільненні. Щодо складної фінансової ситуації відповідача, суд зазначає, що відповідачем не подано належних та допустимих доказів, які б підтверджували дане твердження. Крім того, складна фінансова ситуація на підприємстві також не є підставою для не здійснення розрахунку з працівником. На підставі наведеного, у даній справі, за встановлених обставин, суд не вбачає необхідності зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Висновки суду Позовні вимоги [PERSON] до ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку пядлігають задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат Позивачем за звернення до суду з даним позовом, було сплачено судовий збір у розимірі 3 124,81 грн, що підтверджується квитанцією №0.0.2096833156.2 (а.с.42 а). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, судовий у сумі 3 124,81 грн покладається судом на відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved