Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

ПрАТ СП «Партнер» звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, пені та індексу інфляції за утримання гаражного боксу № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у розмірі 27 540, 00 грн. - основна заборгованість, 35 річних - 578,01 грн., витрати з оплати судового збору - 2102,00 грн. та 4500,00 грн. - витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що [PERSON] є власником гаражного боксу № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач з моменту набування права власності на майно має обов`язок з утримання майна. Так, з 09.02.2017р. [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків, не сплачує позивачу щомісячні внески з утримання гаражного боксу № [NUMBER] по [ADDRESS] , що станом на 10.04.2020р. становить 27 540,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання також не з`явився, не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання, хоча про дату, час і місце судового засідання, з огляду на ст.128 ЦПК України, був повідомлений належним чином, про належний виклик свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. У зв`язку з цим, суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва № 1041 від 29.07.1996р. «Про будівництво напівпідземних гаражів автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі», ПрАТ СП«Партнер» виконувало роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі по вул. Уборевича. 27 А. Відповідно до Інвестиційно-підрядного договору №4 від 20.05.1997р. передав на баланс інвестору-підряднику напівпідземні гаражі на 58 машиномісць на дільниці № 35 ж/м Біличі, XIII мкр. вул. Уборевича. 27-А. Рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18.03.2004 року вищезазначену земельну ділянку відведено позивачу для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів на 58 автомобілів та присвоєну поштову адресу: [ADDRESS] , що підтверджується копією Розпорядження Святошинської районної державної адміністрації у м.Києві №911 від 09.06.2005р. Встановлено, що [PERSON] є власником гаражного боксу № [NUMBER] у напівпідземному гаражі, загальною площею 39,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується копією Інформації з Дежавного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.09.2018р., номер інформаційної довідки 139162038. Однак у позові зазначено, що [PERSON] є власником гаражного боксу № [NUMBER] , що розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно положень до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем надано взаєморозрахунки з орендаторами, а саме, з [PERSON] за період з 01.01.2017р. по 16.04.2020р., підписані генеральним директором ПрАТ СП «Партнер» [PERSON] , відповідно до якого відповідач має заборгованість перед позивачем за утримання гаражу № [NUMBER] у розмірі 27 540,00 грн. Даний доказ суд не бере до уваги, оскільки в матеріалах справи містяться докази, що [PERSON] є власником гаражного боксу № [NUMBER] , загальною площею 39,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивачем не доведено наявність заборгованості [PERSON] перед ПрАТ СП «Партнер» та не надано належний розрахунок заборгованості за утримання гаражного боксу, що на праві власності належить відповідачу. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8,129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці. Позивачем не надано суду жодних доказів що за відповідачем рахується даний розмір заборгованості, з чого саме він складається та виходячи з якого розрахунку нараховано його розмір, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Судові витрати понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача, оскільки позовні вимоги залишено без задоволення, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed