Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач через свого представника звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій зазначає, що 10.07.2007 року між відповідачем та представником позивача сторонами був підписаний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 1499 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.. Відповідачем умови договору не виконуються. Заборгованість за договором становить 14973,14 грн.. У звязку з наведеним позивач просить позов задовольнити, та також стягнути понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, вказавши, що вразі неявки в судове засідання відповідача вони не заперечують проти розгляду справи за відсутності їх представника та не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність його представника. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 10 липня 2007 року на підставі заяви відповідача від 10.07.2007 року він отримав від Позивача за договором кредиту № kЗхrFВ040083 від 10.07.2007 року кредит у розмірі 1499 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.01.2008 року. Разом із позовною заявою від 25.04.2018 року, Позивачем надано до суду копію Судового наказу № 2-н-448/08 від 03.12.2008 року, виданого Обухівським районним судом Київської області у цивільній справі № 2-н-448/08 про стягнення з відповідача на користь Позивача заборгованості за договором кредиту № kЗхrFВ040083 від 10.07.2007 року у сумі 4595 грн. 47 коп. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець мас право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами, вказаного вище, договору кредиту, Позивач погодив з відповідачем, що той буде щомісячно сплачувати Позивачу відсотки за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який надавався на 6 (шість) місяців - до 10 січня 2008 року включно. Тобто, строк кредитування сторонами був визначений до 10 січня 2008 року. Відтак, у межах строку кредитування до 10 січня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати Позивачеві у період з «1» по «5» число кожного місяця кредит у сумі 298,54грн і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 11 січня 2008 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. В даному разі - до 11 січня 2008 року. З огляду на викладене, зі спливом строку кредитування за Договором кредиту (10 січня 2008 року), - з наступного за ним дня - 11 січня 2008 року припинилося право у Позивача нараховувати відповідачу та вимагати від нього сплати процентів за договором кредиту. Такий підхід відповідає правовій позиції [PERSON] Верховного Суду, сформульований у пунктах 48-55 Постанови від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (Провадження № 14-10 цс 18). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути пеню, незалежно від періоду її нарахування, можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням Позивача до суду оскільки на відміну від неї у справі №6-116цс13 строк кредитування на момент звернення до суду не сплив, з огляду на що Верховний Суд України дійшов відповідного висновку. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Відповідно до доказів наданих відповідачем на підставі виконання судового наказу № 2-н-448 від 03.12.2008 року, відповідачем погашено усю заборгованість перед Позивачем за вказаним договором кредиту від 10.07.2007 року. Вимоги, заявлені Позивачем у позовній заяві від 25.04.2018 року у цивільній справі № 372/1463/18 співпадають по суті з вимогами, заявленими Позивачем у заяві від 01.11.2008 року у цивільній справі № 2-н-488, але відрізняються лише сумою заявлених позовних вимог та строком кредитної заборгованості, розрахованої Позивачем. Також судом встановлено, що вимога позивача про стягнути з відповідача 269,82грн. комісії за користування кредитом за договором кредиту № k3xrFB040083 від 10.07.2007 року є безпідставною, оскільки вона уже\~була задоволена Обухівським районним судом, включена судом до Судового наказу № 2-н-488, виданого 01.01.2009 року, та була фактично стягнута з відповідача на користь позивача в виконавчому провадженні. Згідно зі ст. ст. 76, 89\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed