Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся д суду з позовом відповідно до вимог якого просить суд зобов»язати [PERSON] усунути (не чинити) позивачу перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON]. в квартиру. Зазначає. що 02.06.2006 р. позивач отримав у дар зазначену квартиру і подарував її відповідачу [PERSON] 28.02.2014 р.У п. 12 зазначеного договору дарування вказано, що сторони досягли домовленості про встановлення сервітуту, яке полягає в особистому праві позивача безоплатно користуватися дарунком відповідно до його цільового призначення. Останнім часом позивач досить часто перебуває у довготривалих відрядженнях поза межами України, прое свої особисті речі зберігає у квартирі. Відповідач у період відсутності позивача в Україні, без його відома звернулась з позовом до суду про визнання його особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки відповідач чинить перешкоду у користуванні приміщенням, [PERSON] змушений звернутися до суду з даним позовом. Не погоджуючись з вимогами [PERSON] представник [PERSON] звернувся із зустрічним позовом про припинення дії сервітуту. Вказує на те, що [PERSON] з моменту укладання договору дарування і до моменту звернення до суду із зустрічним позовом відповідач жодного разу не відвідував квартиру та не вчиняв таких спроб. За укладеним сторонами договором - сервітут припиняється у разі його невикористання протягом 3 років підряд, що узгоджується з вимогами ст. положеннями чинного законодавства України. Відсутність [PERSON] у квартирі підтверджується відповідними актами про не проживання, перешкоди відповідачу не чиняться. За таких обставин, представник [PERSON] просить суд припинити дію сервітуту, встановленого договором дарування квартири [ADDRESS]. Зв»язку із набранням чинності змін до ЦПК України в судовому засіданні 15.0.22018 р. представники сторін погодились, що справа має розглядатися в порядку загального позовного провадження. Повідомили, що ознайомлені з новелами процесуального закону та не заперечували щодо проведення підготовчого засідання. У підготовчому засідання, вирішено питання про приєднання доказів, виклику в судове засідання свідків, проведено інші дії, виконання Яких встановлено положеннями ст. 196,197 ЦПК України та закрито підготовче провадження з призначенням розгляду справи по суті. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити. Також просила відмовити у задоволенні зустрічного позову за відсутності доказів, що свідчать про припинення сервітуту. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] наголосила на необхідності задоволення вимог [PERSON], зважаючи на наявні докази та просила відмовити у задоволенні вимог [PERSON] за відсутності перешкод про які заявляє позивач. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вислухавши свідків суд приходить до висновку про можливість відмовити у задоволенні як первісного так і зустрічного позову, виходячи з наступного. Встановлено, що 28.02.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. За умовами зазначеного договору, [PERSON] подарував належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], а [PERSON] відповідно прийняла у дар зазначене майно. При цьому сторони у п. 12 договору досягли домовленості про встановлення сервітуту, що полягає у особистому праві дарувальника безоплатно та безстроково користуватися дарунком відповідно до його цільового призначення. В судовому засіданні свідок [PERSON], колега [PERSON], повідомила, що позвач за первісним позовом проживає в квартирі по [ADDRESS] і перебуваючи у нього в гостях у 2016 р. не бачила [PERSON] Зазначене відбулось 25 чи 26 грудня 2016 р. Свідок [PERSON] зазначила, що у [PERSON] є ключі від квартири, там наявні речі позивача. Також зазначила, що на даний час [PERSON] проживає в Україні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що з 2010 року є сусідом [PERSON] і бачив [PERSON] приблизно у кінці 2017 р., до цього його не було приблизно з 2014 року в будинку. Як свідчать матеріали справи заочним Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2015 р. було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенім. Колегією суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва, і це не оспорювалсь представниками сторін, 21.06.2017 р. заочне рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову у зв»язку із тим, що на момент розгляду справи встановлений договором дарування від 28.02.2014 р. сервітут був чинним. Статтею 401 ЦК України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до положень ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Беручи до уваги обставини встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.06.2017 р. не підлягає доказуванню та обставина, що на момент 2015 р. сервітут встановлений [PERSON] та [PERSON] у договорі дарування від 28.02.2014 р. був дійсним. Представник [PERSON] вказує на те, що відповідачем [PERSON] чиняться перешкоди у здійсненні сервітуту, а тому є необхідність у захисті прав позивача за первісним позовом шляхом усунення таких перешкод та вселення. З іншого боку представником позивача за зустрічним позовом ставиться питання про припинення сервітуту в розумінні положень ст. 406 ЦПК України. Приписами ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, пояснення опитаних в судовому засіданні свідків не дають суду можливості зробити висновки про те, що [PERSON]В чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Докази на підтвердження таких обставин під час розгляду справи отримано не було. Покласти ж твердження представника [PERSON] про те, що наявність спору підтверджується пред»явленням зустрічного позову, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вимоги [PERSON] обґрунтовуються відсутністю волі позивача за первісним позовом на використання сервітуту. З іншого боку, з огляду на те, що сервітут встановлено сторонами у лютому 2014 р. та висновки суду апеляційної інстанції, відсутні підстави вважати, що позивач за первісним позовом не використовує сервітут протягом трьох років, не зважаючи на наявність в матеріалах справи актів про не проживання [PERSON] в спірній квартирі. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що представниками сторін не доведено можливість задоволення як первісного так і зустрічного позову. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Під час розгляду справи не було встановлено та не отримано відповідні докази про здійснення сторонами інших витрат, визначених ст. 131 ЦПК України. Таким чином, розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed