Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

Позивач у травні 2018 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 08 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 485560 грн. 00 коп., що еквівалентно 11522,00 Євро та 5116,00 дол. США, підтверджується розпискою. Позика підлягає поверненню у строк до 30 травня 2017 року. Однак зазначений обов`язок відповідачем не було виконано. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] та його дружина [PERSON] здійснили через сестру позивача [PERSON] , повернення частини боргу у розмірі 2200,00 дол. США, про що сторони підписали відповідну розписку від 21.07.2017 року. З урахуванням повернутої частини коштів [PERSON] в рахунок боргу [PERSON] загальний борг станом на 04.05.2018 року складає 428536 грн. 00 коп. Просив суд: стягнути солідарно з відповідачів на його користь борг за договором позики в розмірі 428536 грн. 00 коп. та судові витрати по справі в розмірі 4285 грн. 36 коп., а всього 432821 грн. 36 коп. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2018 року, справа розподілена судді Волошину Є.В., провадження у справі було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Волошина Є.В. від 25.05.2018 року. 04.09.2018 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] надано відзив на позовну заяву. Відповідно до якого [PERSON] позовні вимоги не визнав. Вказав, що [PERSON] намагається повторно отримати рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, але в перерахунку під інший відсоток, оскільки вже ухвалювались рішення за договорами позики. Коштів за даною розпискою він не отримував. Написання розписок було формальністю, адже договір позики був укладений 25.02.2008 року між ним та матір`ю позивача [PERSON] , відповідно до якої він отримав кошти в розмірі 597 Євро та 800 дол. США, під 2,5% річних. Після смерті [PERSON] всі питання щодо повернення боргу він вирішував з її сином [PERSON] . Він систематично сплачував відсотки за договором позики, а в 2014 році, коли курс долара став нестабільний, він перестав сплачувати борг, в зв`язку з відсутністю коштів. Просив в позові відмовити. 13.08.2018 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] надано відзив на позовну заяву. Відповідно до якого [PERSON] позовні вимоги не визнала.Зазначила, що про існування даного договору позики, укладеного її чоловіком з позивачем по справі вона не знала і навіть не здогадувалася. Згоду на укладання договору не надавала. Даний договір не був укладений в інтересах сім`ї. Кошти, які мав отримати чоловік за договором позики вона не бачила, а тому, в інтересах сім`ї та на потреби сім`ї, зазначена сума не витрачалася. Ніякого рухомого та нерухомого майна подружжя не купувало та навіть не було намірів купувати, ніяких підстав брати позику в такому розмірі для сімейних потреб не було. Вважає себе неналежним відповідачем по справі. Просила в позові відмовити. Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року, справа розподілена судді Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав зазначених в відзиві на позов. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 травня 2017 року відповідач [PERSON] надав розписку про те, що він отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 485560 грн.00 коп., що еквівалентно 11522 Євро та 5116 дол. США, які зобов`язується повернути до 30 травня 2017 року. Написано власноручно та підписано 08 травня 2017 року. Відповідно до\~розписки від\~21.07.2017\~року [PERSON] \~передала частину\~боргу свого\~чоловіка [PERSON] в розмірі 2200 дол. США. Гроші передані [PERSON] [INFO] . Згідно зі Свідоцтвом про укладання шлюбу Серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] 24 червня 1980 року зареєстрували шлюб, в Відділі ЗАГС Московського району м. Київ, актовий запис №1080, прізвище дружини після одруження « [PERSON] ». Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 08.05.2017 року вбачається, що відповідач [PERSON] зобов`язався повернути борг позивачу [PERSON] до 30.05.2017 року. Судом враховується, що вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача [PERSON] . Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545\~ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано розписку від 08.05.2017 року. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання [PERSON] боргового зобов`язання перед [PERSON] . Суд критично відноситься до тверджень відповідача, що по даній розписці кошти не отримував, оскільки це спростовується доказами по справі, а саме: оригінал розписки від 08.05.2017 року. Розписка [PERSON] констатує факт одержання грошових коштів, передбачає їх повернення у визначений строк 30 травня 2017 року та вказує на безоплатний характер позикових зобов`язань. Таким чином, розписка [PERSON] є доказом укладення між ним та [PERSON] договору позики. Належних доказів, які б спростовували позовні вимоги відповідачем суду не надано. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст.\~76\~ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Оскільки відповідач ухиляється від виконання свого зобов`язання та повернення суми коштів позивачу, то враховуючи викладене, суд доходить висновку що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача борг в розмірі 428536 грн. 00 коп. Щодо солідарного стягнення боргу як чоловіка [PERSON] та з дружини [PERSON] , то в судовому засіданні встановлено, що у розписці не зазначено, на які цілі була отримана позика та що зазначена сума була використана в інтересах сім`ї. Так, жоден із допитаних в судовому засіданні свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не надав суду показів щодо витрат отриманих коштів за договором позики в інтересах сім`ї. Суд критично відноситься до показів свідків: [PERSON] та [PERSON] про те, що кошти були взяті для ремонту заміського будинку, оскільки свідками не повідомлено джерело інформації, а факт того, що [PERSON] передавав кошти на погашення боргу через дружину не підтверджує факт використання коштів в інтересах сім`ї. Тлумачення частини четвертої статті 65\~СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. В судовому засіданні не встановлено, що внаслідок укладення договору позики [PERSON] виникло зобов`язання в інтересах сім`ї. Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для солідарного стягнення заборгованості. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача.

Outcome: partial