Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про зобовязання виконати умови договору, стягнення боргу, пені, судових витрат, посилаючись на те, що згідно договору № 16 від 05.05.2010 року, між нею і [PERSON] був укладений договір на виготовлення, установку і постачання воріт, виробництва «Ритерна», у кількості 4 штук на загальну суму 72000 грн. Згідно п 3.1 договору підрядчиком роботи після поставки і установки воріт виконані в повному обємі, а замовник [PERSON] роботи прийняв і частково сплатив згідно п 3.3. договору, що підтверджено оплатою в сумі 1055,90 грн. транспортній компанії «Интайм» при отриманні 4 воріт відповідно до листа № 29 від 2.02.2011 року ТОВ «Интайм» і декларації КИЕ - 026734 від 09.04,2010 року, оплатою в сумі 20000 грн. при підписанні договору з її представником, оплатою по банку 30000 грн. 08.06.2010 року після завершення установки 4-х воріт згідно платіжної квитанції № 9279614 від 08.06.2010 року «УкрСиббанка». Відповідно до п. 3.4. договору кінцевий термін оплати за договором протягом 2-х банківських днів після установки воріт, однак у порушення цього пункту договору [PERSON] не здійснив повну плату за отримані ворота, внаслідок чого недоплата на 10.06.2010 року склала 20944 грн. Згідно п. 6.3 договору при простроченні оплати [PERSON] як замовник повинен сплатити додатково пеню 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення. За 6 місяців сума заборгованості складає 4128 грн. Відповідно до п. 2.4 договору, виконавець гарантує якість поставленого виробу, а у разі виявлення недоліків по п 2.6 договору [PERSON] в 3-х денний термін зобовязаний був повідомити письмово виконавцеві. Ніяких заяв від нього не поступало. Згідно п. 2.9 договору право власності до [PERSON] на ворота не перейшло, оскільки останній не здійснив остаточний розрахунок. Термін договору згідно п. 8.6 до повного виконання своїх зобовязань. Зобовязання за договором повинні виконуватися належним чином. У разі не виконання однією стороною узятого на себе зобовязання за договором у іншої сторони виникає право звернутися до суду з вимогами про розірвання договору або примушування виконання зобовязань. 06.08.2010 року [PERSON]М запросив приїхати в м. Сєвєродонецьк її представника для закриття заборгованості готівкою, але [PERSON] в цей день відмовився сплатити заборгованість, а шляхом погроз і силою намагалися разом зі своїм батьком забрати документи на ворота у її представника [PERSON] Цей факт зареєстрований за заявою [PERSON] в реєстрі ЖРЗПЗ під № 4902 в Сєвєродонецьком ГО УМВС, у звязку з чим просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість за договором у розмірі 20944 грн., а також пеню за несвоєчасну оплату у сумі 4128 грн., судові витрати в сумі 6001 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав обставини викладені в позові на підтримання вимог, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованість за договором у розмірі 20944 грн. та пеню за невиконання умов договору у розмірі 4218 грн., а також витрати на розгляд справи у сумі 6001 грн. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, просив у їх задоволенні відмовити та пояснив, що він уклав з [PERSON] лише усний договір, ніяких письмових договорів з нею не уклав, а кошти за договором сплатив повністю, про що свідчить розписка, крім того за позовними вимогами закінчився строк позовної давності, який складає три роки. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків та відповідних ї м правовідносин. У судовому засіданні встановлено, що позивач ФОП [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], посилаючись на те, що між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір на виготовлення та встановлення воріт, за яким відповідач [PERSON] сплатив 51055,90 грн., а решту у розмірі 20944 грн. повинен був сплатити протягом двох днів з моменту їх встановлення, але так і не сплатив. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вимоги позивача не визнав, просив відмовити з тих підстав, що він уклав з [PERSON] лише усний договір, ніяких письмових договорів з нею не уклав, а кошти за договором сплатив повністю, про що свідчить розписка, крім того за позовними вимогами закінчився строк позовної давності, який складає три роки. Позивач в якості підтвердження укладання договору надала копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, з матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи № 3372/10 ЖРЗПЗ №4907 від 06.08.2010 року видно, що згідно постанови від 09 серпня 2010 року ст. о/у СДСБЕЗ Сєвєродонецького УМВС України в Луганській області [PERSON] в ході проведення перевірки за заявою [PERSON] від 06.08.2010 року встановлено, що між ФОП [PERSON] та [PERSON] 05.05.2010 року було укладено договір № 16 на поставку воріт на суму 72000 грн., без зазначення строків поставки. [PERSON] [PERSON] було поставлено, та останній частково провів розрахунок на суму 52000 грн., а іншу частину не сплатив. Однак суд зазначає, що викладені в постанові обставини не можуть буди доказом у справі, так як факту укладання чи не укладання договору цією постановою не перевірялось як і факту перерахування чи не перерахування останнім коштів позивачу, а предметом розгляду було наявність чи відсутність складу кримінального правопорушення. Так, в матеріалах про відмову в порушенні кримінальної справи є пояснення [PERSON], надані останнім особисто ст. о/у СДСБЕЗ Сєвєродонецького УМВС України в Луганській області [PERSON] 09.08.2010 року в ході проведення перевірки за заявою [PERSON], на імя начальника Сєвєродонецького МВ УМВС України в Луганській області, згідно яких він пояснив, що 05.05.2010 року уклав з [PERSON], який діяв від імені ФОП [PERSON], договір на поставку та монтаж 4 воріт, за які він розрахувався частково у розмірі 52000 грн., а решту не сплатив, так як йому не було надано документів на ворота та у звязку з матеріальним становищем, але, як видно з його пояснень у судовому засіданні, дана заява написана ним під диктовку співробітника міліції, а позовні вимоги він не визнає. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.09.2009 року, розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування. Суд зазначає, що всі надані позивачем копії договорів від 05.05.2010 року мають розбіжності в написанні, складанні, цифрах та датах, а отже суд не може визначити, чи було 05.05.2010 року укладено спірний договір та на яких умовах, і саме який з них підписано відповідачем, тобто який є оригіналом, які умови договору ним передбачені, при цьому сторони в якості свідків у судовому засіданні не оптувались, питання допиту їх в якості свідків не ставилось, а отже їх пояснення суд не може використовувати як засіб доказування та на них не може ґрунтуватись рішення суду. Позивачем надано відповідь директора ТОВ «Аис Групп» від 02.02.2011 року № 2, з якої видно, що на підставі декларації КИЕ-025807 від 07.04.2010 року та КИЕ-026734 від 09.04.2010 року фірмою «Ритерна» з м. Києва до м. Сєвєродонецьку було відправлено вантаж (ворота), за декларацією КИЕ-025807 від 07.04.2010 року, отримувачем був [PERSON] ([NUMBER]), сума оплати при отримані 113,32 грн., яка ним проведена, за декларацією КИЕ-026734 від 09.04.2010 року отримувачем був [PERSON], паспорт ( ЕН 316804), сума оплати при отримані 1055,90 грн., яка ним проведена, що також підтверджується копією декларації про прийняття вантажу. Також позивачем в якості укладення договору та часткової оплати надано копію квитанції, яка посвідчена ТОВ «Аісс Груп», в якій зазначено призначення платежу «за товари; [PERSON]», однак дана квитанція не дає можливості встановити, хто платив, за що і кому, а відповідачем [PERSON] суду не надано доказів повного фактичного розрахунку з позивачем, а на запит суду до ПАТ «УкрСиббанк» про надання належним чином посвідченої копії квитанції № 9279614 від 08.06.2010 року про перерахування 30000 грн., відправником 29022171006100.09807750, призначення: за товари [PERSON], з повідомленням розрахункового рахунку на який надішли дані кошти, код МФО відправника, найменування отримувача, в якому відділенні здійснено даний переказ грошей, якою особою, а також повідомити, чи потрібен для здійснення переказу територією України грошових коштів фізичною особою паспорт чи інший документ, який посвідчує особу відправника та її ідентифікаційний номер, в установлений термін відповіді суду не надано. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Враховуючи викладене, суд вважає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір на виготовлення та установку воріт, при цьому, оскільки відомостей про дату укладення між сторонами договору достовірно у судовому засіданні не встановлено, але ворота відповідач отримав від відповідача 09.04.2010 року, тобто договір фактично було укладено між сторонами на початку квітня місяця 2010 року, а наданий суду договір датований датою 05.05.2010 року, підписання якого відповідачем не визнається та достовірність якого суд позбавлений можливості встановити у судовому засіданні, тому суд вважає датою укладення договору дату відправлення вантажу відповідачу, а саме 09.04.2010 року. При цьому суд також вважає, що так як позивач наполягає на тому, що відповідач не в повному обсязі виконав свої зобовязання за договором, не сплативши 20944 грн., а відповідачем доказів повної фактичної оплати не надано, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором є обґрунтованими. Але, як видно з наданих суду письмових заперечень [PERSON] від 14.02.2014 року та наданих ним у судовому засіданні пояснень, він визнав факт укладення договору з позивачем, але усний, та визначив дату отримання ним вантажу 13.04.2010 року, а отже саме цю дату суд вважає строком, з якого позивач мав право предявити вимоги до відповідача, а саме про стягнення боргу за договором у розмірі 20944 грн., однак відповідачем в запереченнях від 14.02.2014 року та в судовому засіданні заявлено клопотання про відмову у задоволенні вимог у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено, що між сторонами є неврегульовані договірні відносини, позивач має право на стягнення з відповідача боргу за договором поставки та установки воріт, але пропустила встановлений діючим законодавством трирічний строк звернення до суду для захисту своїх прав, суд вважає, що у задоволенні вимог необхідно відмовити у звязку з пропуском строку на звернення до суду, а тому також, на думку суду, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат, повязаних з розглядом справи у розмірі 6001 грн., які крім того є необгуртованими, оскільки на їх підтвердження суду не надано жодного розрахунку чи доказів їх понесення позивачем.

Outcome: dismissed