Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що є власником будинку [ADDRESS]. У будинку зареєстровані колишня дружина [PERSON], син останньої [PERSON] та брат [PERSON]. У 2010 році [PERSON] і її син [PERSON] забрали свої речі і залишили будинок. [PERSON] взагалі в будинку ніколи не проживав. Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів створює перешкоди у користуванні будинком, тягне зайве нарахування оплати комунальних послуг. Тому позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав. Також вказав, що позбавлений можливості отримувати субсидію. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав. Вважає, що позивач не має право на захист своїх прав, оскільки не зареєстрував право власності на самочинно збудовані споруди. Тому не набув права власності на нього. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заперечували проти позову. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, які з'явилися, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 04.08.1992 року набув права власності на будинку [ADDRESS]. У період з 06.12.2003 року по 28.09.2012 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. В період до 09.12.1999 року він добудував прибудову «А`1» загальною площею 41,3 кв.м. 17.09.2012 року Ковпаківським районним судом м.Суми ухвалене рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, справа №1806/7644/12. рішенням встановлено, що подружжя з 06.12.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Втім з січня 2010 року, мешкають окремо. Зазначене рішення набрало законної сили 28.09.2012 року. Також під час розгляду цієї справи судом встановлено, що у будинку позивача [INFO] був зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO] її син [PERSON], [INFO] її брат [PERSON].. Однак останній до будинку не вселявся та не проживав у ньому. 18.11.2015 року та 21.12.2015 року складені акти про фактичне проживання громадян, які зареєстровані у будинку за адресою [ADDRESS]. За своїм змістом акти є аналогічними. У актах зазначено, що відповідачі у будинку не проживають. Сторони визнали той факт, що відповідачі не проживають у будинку без поважних причин. Встановлені факти підтверджується зазначеним рішенням суду, договором дарування, довідкою про склад сім'ї, будинковою книгою та показами позивача даними у якості свідка./а.с.9-14, 86-89/ З встановленого вбачається, що спірні правовідносини є цивільними і врегульовані ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст.ст. 391, 405 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З встановлених фактів та положень законів вбачається, що позивач має право власності на будинок. Він має право користуватися будинком, вселяти членів сім'ї, давати згоду на реєстрацію їх місця проживання. Не дивлячись на наявність самочинно збудованих приміщень, позивач має право на усунення перешкод у користуванні. Відповідачі зобов'язані реєструвати своє місце проживання. Вочевидь відповідачі набули прав користування будинком, як члени сім'ї позивача. Втім у будинку принаймні з 2010 року вони не проживають. Проживаючи у іншому місці вони не реєструють своє місце проживання. Вони самостійно не знімаються з реєстрації у будинку позивача. Самостійно усунути такі перешкоди позивач не може. Єдиним способом захисту права позивача, є визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, як того передбачають зазначенні положення закону. Позивач посилався на положення ст.ст. 71, 163 ЖК України. Втім такі положення не зовсім стосуються спірних правовідносин, з огляду на зазначені вище положення законів. Втім позивач посилався на необхідність захисту свого права власності. Задоволення позову судом не виходить за межи заявлених підстав позову. Посилання позивача на ст.ст. 71, 163 ЖК України є необізнаністю у законі, що не повинно перешкоджати йому у захисті порушеного права судом. Таким чином позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути відшкодування витрат. На підставі викладеного і

Outcome: approved