Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач свої вимори мотивує тим, що згідно кредитного договору відповідач [PERSON] отримав кредит розмірі 70000 доларів США під 14,5 % річних на строк 72 місяці. Забезпеченням виконання зобовязання позичальника за вказаним договором була порука. Поручителем за вказаним кредитним договором виступив іншій відповідач. В порушення вимог договору, [PERSON] порушує графік погашення відсотків за користування ним. У звязку з чим, відповідач має заборгованість зі сплати кредиту в розмірі 313718,44 грн та 142547,11 грн. зі сплати відсотків. Зазначив, що в звязку з порушенням строків внесення чергових платежів [PERSON] має сплатити пеню, розмір якої становить 3010666,08 грн. Однак Банком прийняте рішення про зменшення розміру пені до 313718,44 грн. Посилаючись на те, що позичальник допустив порушення умов договору, вважає що банк має права вимагати погашення кредиту. Тому просить стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 769983,99 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився. Від нього поступила заява про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання сторони не зявився. Про час і місце розгляду справи повідомлялися. На підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У звязку з неявкою сторін у судове засідання, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] 25.12.2007 року уклали рамкову угоду за умовами якої Банк взяв на себе зобовязання кредитування позичальника на наступних умовах: ліміт кредитування еквівалент 150000 доларів США, ліміт строку кредитування 120 календарних місяців, максимальна процентна ставка 40% річних. Позичальник взяв на себе зобовязання використовувати отримані кредитні кошти за цільовим призначенням, повернути кредит та сплатити відсотки, а також пеню в розмірі 0,5%, але не менш ніж 15 грн. за кожен день прострочення (п. 10.2.1 Рамкової угоди). На забезпечення вказаного зобовязання позичальника за рамковою угодою, відповідач [PERSON] уклала з банком договір поруки за умовами якого взяла на себе зобовязання нести відповідальність солідарно з позивальником у межах суму кредиту до еквіваленту 300\~000 доларів США, строку кредитування до 25.12.2017 року з максимальною відсотковою ставкою 40 % річних. Договором поруки було визначено що порука поширюється на всі зобовязання позичальника та кредитні договору укладені в межах рамкової угоди. На підставі вказаної рамкової угоди, 25.07.2008 року банк та [PERSON] уклали договір про надання траншу (а.с. 11) в розмірі 11\~000 доларів США на строк 72 місяці зі сплатою 14,5 % річних. 11 серпня 2008 року банк та [PERSON] уклали договір про надання траншу (а.с. 40) в розмірі 59000 доларів США на строк 72 місяці зі сплатою 14,5 % річних. Вказані обставини підтверджуються копіями договорів. Встановлено, що у порушення вимог договору позивальник припинив виконання умов договору та припинив сплату коштів. Станом на 28.11.2016 року позичальник має перед банком заборгованість за вказаною рамковою угодою та договорами про надання траншів в розмірі 12226,20 доларів США, що становить 313718,44 грн. Також позичальник має заборгованість зі сплати процентів в розмірі 142547,11 грн. Також, банком нарахована пеня визначена п. 10.2.1 Рамкової угоди в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення на суму 3\~010\~666,08 грн. Вказані висновки суду підтверджуються розрахунком заборгованості та будь-яких доказів на спростування вказаного розрахунку відповідачами суду не надано. Банк в односторонньому порядку зменшив розмір пеня, щодо якої заявлена вимога про стягнення та просить стягнути з відповідачів пеню в розмірі 313718,44 грн. За умовами договору поруки іншій відповідач в разі невиконання позичальником умов кредитивних договорів укладених на підставі Рамкової угоди несе нарівні з останнім солідарну відповідальність, в тому числі по сплаті пені та штрафних санкцій. За правовою позицією ВСУ висловленою у справі №6-255цс15: «Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою. Висновки судів попередніх інстанцій про наявність безумовних підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог, а саме стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки. Норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У справі, яка переглядається, встановлено, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник. Також умовами договорів поруки передбачено право кредитора предявити свої вимоги безпосередньо поручителю. Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні.» Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка була висловлена за результатами розгляду справи №6-190цс15: «Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями\~ допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. \~\~\~\~\~\~\~\~ У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. \~\~\~\~\~\~\~\~ Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI\~ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 23 серпня 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.» Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі 6-145цс14, яка є обовязковою для застосування судами України: «Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.» Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 627 та відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 526, 530, 1049 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов у повному обсязі, оскільки позивачем доведений факт невиконання відповідачами свого зобовязання та його розміру. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь банку по 5774,88грн. з кожного на відшкодування понесених по справі судових витрат. На підставі викладеного ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 224 ЦПК України, суд

Outcome: approved