Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про стягнення матеріального забезпечення з тимчасової втрати працездатності, скасування розпорядження селищного голови, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної та матеріальної шкоди скасовано і справу направленого на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач свої вимоги мотивує тим, що його було незаконно звільнено 31 травня 2017 року, фактичне поновлення позивача на роботі на виконання Постанови Верховного Суду було здійснено 21 листопада 2018 року. При цьому позивач звертає увагу на те, що відповідач не виплатив йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме за період з 31 травня 2017 року по 20 листопада 2018 року. Вказав, що такий тривалий час розгляду даної справи не був з його вини, оскільки він належним чином дотримувався процесуальної поведінки, крім того зазначив, що останні місяці він отримував заробітну плату в розмірі 3200 грн., а тому просив розраховувати заробітну плату саме з урахуванням такого розміру заробітної плати. Посилаючись на незаконне звільнення, вказав, що йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінив в розмірі 25\~000 та просив стягнути з відповідача. Разом з цим, зазначив, що 27 березня 2017 року він, під час виконання покладених на нього обовязків, отримав на виробництві тяжкий опік кисті руки і ним було витрачено на лікування 14929 грн. 49 коп, які він просив суд стягнути з відповідача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала. Зазначила, що позивачу оплата роботи здійснювалася не за відповідним тарифом чи посадовим окладом, не включала ніяких надбавок та доплат, премій, передбачених системою оплати праці, а здійснювалася за домовленістю сторін в тому розмірі, який було обумовлено у трудових угодах. Договори, що були укладені із [PERSON] не містять обов'язку виконавця бути присутнім у селищній раді у визначені робочі години; відсутній облік робочого часу. Зважаючи на викладене, Низівською селищною радою як замовником згідно вищезазначених договорів оплачувався не процес праці, а його результат, який визначався після закінчення роботи та оформлювався у відповідних актах приймання виконаних робіт, на підставі яких позивачу проводилась оплата виконаної роботи з відрахуванням обов'язкових платежів та зборів, що характерно для цивільно-правових угод. В свою чергу, для позивача не встановлювався графік роботи та посадові обов'язки, позивач не підлягав обліку в табелях обліку використання робочого часу, а тому вважали, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Вказала, що , оскільки позивачем не доведено факту отримання опіку саме на виробництві, вважала, що підстав на відшкодування матеріальної шкоди немає. Крім того, зазначила, що позивачем не доведено і факт спричинення йому моральної шкоди. Представник\~Сумського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області в судове засідання не зявився про час і місце розгляду повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу окремо вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року визнано трудову угоду від 22 березня 2016 року, укладену між [PERSON] і Низівською селищною радою Сумського району Сумської області, трудовим договором. [PERSON] поновлено на посаді робітника з благоустрою в Низівській селищній раді Сумського району Сумської області з 31 травня 2017 року. Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У частині першій\~статті 1 Закону України «Про оплату праці»\~передбачено, що заробітна плата -\~\~це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1\~Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій\~статті 1\~Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I\~Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої\~Законом України від 14 вересня\~2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення\~статті 235 КЗпП України\~встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у\~\~випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2016 року Низівською селищною радою Сумського району в особі сільського голови з одного боку та [PERSON] з іншого боку було укладено трудову угоду, у відповідності з якою сільська рада доручає, а виконавець бере на себе зобовязання виконати всі роботи з благоустрою території Низівської селищної ради з\~22.03.2016\~року.\~\~ Низівська селищна рада зобовязалася забезпечити позивача всім необхідним для виконання роботи, передбаченої цією угодою. Замовник зобовязаний своєчасно прийняти й оплатити роботу в розмірі 2000 гривень. У випадку порушення однієї із сторін зобовязань з угодою інша сторона має право розірвати його в односторонньому порядку (а.с. 6). Аналогічні угоди укладалися між сторонами також 01.08.2016 року, 22.03.2016 року ( ар. с.16-17). Разом з тим, відповідно до трудової угоди від 30.12.2016 року Замовник зобовязаний своєчасно прийняти й оплатити роботу в розмірі 3200 гривень (ар.с.16) При цьому, відповідач навмисно не надавав суду довідку про заробітну плату [PERSON] за останні два місяців, що передували звільненню позивача, а надав довідку про розмір отриманих позивачем коштів за червень-липень 2016 року (а.с. 107), хоча його було звільнено 31 травня 2017 року. Враховуючи положення ч. 10 ст. 84 ЦПК України, суд вважає, що середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 місяці, що передувала незаконному звільненню становить 3200 грн. Враховуючи вищевикладене, суд з урахуванням того, що Позивач у позові наполягав на тому, що йому виплачувалася заробітна плату у розмірі встановленої спеціальним законом мінімальної заробітної плати, що на момент звільнення з роботи складало 3200 грн. і період вимушеного прогулу становить з 31 травня 2017 року по 20 листопада 2018 року - 370 робочих днів, вважає, що саме виходячи з такого розміру заробітної плати, необхідно розраховувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, що дорівнює 62159 грн. 18 коп. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Надбала проти Польщі» (2000) зазначається, що визнаючи звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого\~конституцією\~права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховуючи положення ст. 23 ЦК України,\~ст. 237-1 КЗпП України, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача спричинену моральну шкоду у розмірі 10000 грн., що буде достатнім у дані спірній ситуації. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок отримання позивачем травми на виробництві, а саме витрат потрачених на лікування в розмірі 14928 грн. 49 коп., не підлягають задоволенню. Так, судом встановлено, що в листку непрацездатності (а.с. 8) зазначено, що травма не є виробничою, будь яких доказів того, що дана травма була отримана [PERSON] під час виконання ним роботи у Низівській селищній раді позивачем суду не надано.

Outcome: partial