Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позиція сторін у справі В січні 2021 року [PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовною заявою (уточнена від 19.03.2021) до Старокозацької сільської ради та просить суд: встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , разом із [PERSON] з 1990 року по день смерті останнього - [INFO] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,15 га, що розташована на території Підгірненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масиви № 3 , 13 і ділянки № [NUMBER] , [NUMBER] , на підставі Державного Акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ОД № 071752 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією Одеської області від 23 червня 2003 року, в порядку спадкування за законом. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що вона з березня 1990 року проживала зі своєю матір`ю [PERSON] та її чоловіком [PERSON] однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , мали спільний побут, вели спільне господарство. [PERSON] проживала з вітчимом та матір`ю до самої їх смерті, [INFO] померла її мати, а [INFO] помер вітчим [PERSON] . Після смерті вітчима [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Іваницького О.Ю. з заявою для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,15 га, що розташована на території Підгірненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масиви № 3 , 13 і ділянки № [NUMBER] , [NUMBER] , що належала [PERSON] . Проте, 21.08.2019 року надійшов лист від нотаріуса Іваницького О.Ю. про відмову щодо оформлення спадщини, у зв`язку з тим, що [PERSON] не є родичкою спадкодавця та не доведено факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем більш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини. Процесуальні дії Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 19.01.2021 року провадження по справі було відкрито та визначено загальний порядок її розгляду з призначенням підготовчого судового засідання. 17.02.2021 року представник позивачки - адвокат Шаркевич Я.В. подав до канцелярії суду клопотання про долучення матеріалів до справи з додатком самих доказів. Ухвалою суду від 17.02.2021 року за клопотанням представника позивачки адвоката Шаркевича Я.В. була витребувана копія спадкової справи до майна [PERSON] , померлого [INFO] . 09.03.2021 року до канцелярії суду надійшла відповідь нотаріуса про відсутність заведеної спадкової справи. 19.03.2021 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] . Ухвалою суду від 30.03.2021 року розгляд справи було відкладено за клопотанням представника позивачки - адвоката Шаркевича Я.В. Ухвалою суду від 21.04.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті на 25 травня 2021 року. 24 травня 2021 року до канцелярії суду надійшла заява представника позивачки - адвоката Шаркевича Я.В. з проханням справу розглянути без їх участі та задовольнити позовні вимоги. У судове засідання 25.05.2021 року сторони не з`явились. Повідомлення про час та місце слухання справи надсилалось сторонам, причини неявки суду не відомі. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у зв`язку з неявкою представника відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з`явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Фактичні обставини справи Наявними матеріалами справи встановлено, що позивачка - [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , [INFO] . 03 березня 1990 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] видане Карналіївською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 1. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане 11.10.2018 року виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис 41. За життя [PERSON] на підставі Державного Акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ОД № 071752 виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією Одеської області від 23 червня 2003 року належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,15 га, що розташована на території Підгірненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масив № 3 земельна ділянка № [NUMBER] , масив № 13 земельна ділянка № [NUMBER] . Згідно з Довідкою Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району № 8/17 від 15.02.2021 року, за записами погосподарської книги виконавчого комітету сільської ради № 3 за 1996-2000 р.р., 2001-2005 р.р., 2006-2010 р.р., 2011-2015 р.р., 2016-2020 р.р. [PERSON] проживала разом з [PERSON] до дня його смерті ( [INFO] ) та матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 16 лютого 2021 року [PERSON] , яка мешкає та зареєстрована в будинку [ADDRESS] , та [PERSON] , яка мешкає та зареєстрована в будинку [ADDRESS] , склали письмові заяви якими підтверджують той факт, що [PERSON] проживала разом з матір`ю [PERSON] та разом з вітчимом [PERSON] з 1990 року до дня смерті вітчима за адресою: [ADDRESS] і продовжує проживати за цією адресою по теперішній час. Вказані заяви були засвідчені головним спеціалістом - юрисконсультом юридичного відділу виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Цепак Т.Г., зареєстровано в реєстрі за № 7 та 8. Після смерті [PERSON] управління його майном фактично перейшло до позивачки, яка з 1990 року проживала однією сім`єю з [PERSON] , що підтверджується довідкою Старокозацької сільської ради № 8/17 та показаннями свідків. 21.08.2019 року приватний нотаріус Іваницький О.Ю. відмовив позивачці у вчиненні нотаріальної дії через неподання документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії та рекомендував звернутися до суду. Саме тому, нотаріусом повідомлено суду, що спадкова справа до майна [PERSON] не заводилась. Отже, спадкоємців у [PERSON] які б за три роки прийняли спадщину останнього, немає. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Пункт 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України: суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Пункт 21: при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Підсумовуючи викладене, суд вважає доведеним факт спільного проживання позивачки та [PERSON] як вітчима та падчерки понад п`ять років, а саме з 1990 року по день смерті спадкодавця [PERSON] однією сім`єю. При цьому суд виходить саме з відомостей погосподарських книг Старокозацької сільської ради та показань свідків. Враховуючи строк проживання разом в одному будинку - понад 28 років та з врахуванням похилого віку господаря [PERSON] , суд вважає, що позивачка та померлий дійсно мали спільний побут та вели спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пункт 20: спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно д ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до пункту «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Пункт 10 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву [PERSON] та тим самим захистити її спадкові права як спадкоємиці 4 черги.

Outcome: approved