Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що йому належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі, крім власника, зареєстрована відповідачка, яка в спірному житлі з жовтня 2008 року не проживає, не здійснює оплату за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла, не приймає участі у веденні спільного побуту. Самостійно знятися з реєстрації не бажає. Через вказані обставини позивач несе зайві витрати по утриманню власності. Тому просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . 17 жовтня 2018 відповідачка подала зустрічну позовну заяву, в якій ставить питання про визнання за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з липня 1999 року по 5 листопада 2008 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . В цей період була придбана квартира [ADDRESS] , яка була зареєстрована на [PERSON] . В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник первісний позов підтримали, проти задоволення зустрічного заперечили. Відповідачка за первісним позовом та її представник проти позову заперечили, зустрічні позовні вимоги підтримали. Третя особа [PERSON] первісний позов підтримала, проти зустрічного заперечила,в судовому засіданні пояснила, що продала будинок за 8300 доларів США. За ці кошти була придбана спірна квартира. Купівлею-продажем займався син. [PERSON] в спірній квартирі після виселення не бувала, спілкувалася з донькою поза межами квартири. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена. Подала письмову заяву, в якій підтримала первісний позов. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми Бурда Б.В. від 30 липня 2018 року первісний позов залишено без руху. 3 серпня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 28 вересня 2018 року. Згідно розпорядження «224 та протоколу повторного автоматизованого розподілу справу передано судді Кривцовій Г.В. Протокольною ухвалою головуючого від 28 вересня 2018 року відкладено підготовче судове засідання до 19 грудня 2018 року за клопотанням позивача. Ухвалою від 19 грудня 2018 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву. Протокольною ухвалою головуючого від 19 грудня 2018 року відкладено підготовче судове засідання до 27 лютого 2019 року у зв`язку з прийняттям зустрічної позовної заяви. Ухвалою від 27 лютого 2019 року призначено справу до судового розгляду на 2 липня 2019 року. Згідно розпорядження №88 та протоколу повторного автоматизованого розподілу справу передано судді Шелєховій Г.В. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми Шелєхової Г.В. від 14 травня 2019 року прийнято справу до розгляду на 2 липня 2019 року. Протокольною ухвалою головуючого від 2 липня 2019 року оголошено перерву в судовому засідання для виклику третьої особи для надання особистих пояснень до 14 серпня 2019 року. Згідно довідки від 18 липня 2019 року дата 14 серпня 2019 року визначена помилково, наступна дата судового засідання 11 вересня 2019 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] , який являється двоюрідним братом позивача, пояснив, що будинок [PERSON] продала з метою придбання квартири. Кошти від продажу будинку були перераховані до оформлення договору. Свідок [PERSON] , яка являється подругою відповідачки, пояснила, що [PERSON] у 2003 році позичала в неї 800 доларів на покупку квартири, кошти повернула за рік. В спірній квартирі наявні особисті речі відповідачки. Свідок [PERSON] , яка являється племінницею [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що остання продала будинок та придбала квартиру. В спірній квартирі свідок жодного разу не була, про те, що відповідач там не проживала знає зі слів [PERSON] Свідок [PERSON] , який є чоловіком відповідачки, пояснив, що з 2010 року проживає разом з [PERSON] , остання їздила до доньки в спірну квартиру з ночівлею. Суд, вислухавши пояснення з`явившихся учасників, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 3 липня 1999 року по 5 листопада 2008 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с.37,86). У зв`язку з укладенням шлюбу 15 січня 2015 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.38). 30 липня 2003 року була придбана квартира [ADDRESS] , право власності на яку оформлене на [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.35-36). В спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , мати - [PERSON] , донька [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою ТОВ «КК «СУМИТЕХНОБУДСЕРВІС» (а.с.8). [PERSON] посилається на те, що спірна квартира була придбана за кошти його матері [PERSON] , які вона отримала від продажу будинку, який належав їй на праві власності та був проданий перед придбанням спірної квартири. Однак, договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] оформлений 10 жовтня 2003 року, тоді як спірна квартира придбана 30 липня 2003 року. Тобто продаж будинку був здійснений пізніше, ніж придбана спірна квартира. Жодних доказів на підтвердження того, що кошти від продажу будинку були отримані до 30 липня 2003 року суду не надано. Крім цього, відсутні документи на підтвердження факту передачі грошей [PERSON] своєму сину для придбання квартири. Відсутній договір дарування чи займу, хоча договори на суму вартості квартири підлягали обов`язковому нотаріальному посвідченню. Суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON] , [PERSON] , оскільки, як зазначив свідок [PERSON] , про обставини продажу будинку та квартири йому відомо зі слів позивача. Суд вважає, що показами свідків не можна підтверджувати факт передачі грошових коштів, оскільки вказані особи не були учасниками угоди, знають про події зі слів сторін. На момент виникнення спільних правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, тобто по 1/2 частині. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Представник позивача вказує на пропуск [PERSON] строків позовної давності. Однак його доводи не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Тому в даному випадку, строки позовної давності не застосовуються. Заслуговують на увагу і доводи представника відповідача за первісним позовом щодо того, що [PERSON] стало відомо про порушення її права з моменту звернення позивача з позовом про визнання її втратившою право на житло. Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. А тому [PERSON] належить 1/2 частина спірної квартири. Відповідно до ч.1 та 2 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності (право володіння, користування та розпорядження) не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] є співвласником спірної квартири, тому право користування цією квартирою є похідним від її права власності і на обсяг її права користування не впливає проживання, або не проживання в житловому приміщенні. Виходячи з того, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Тому в задоволенні первісного позову належить відмовити за необгрунтованістю, оскільки [PERSON] є співвласником спірної квартири. На підставі викладеного,

Outcome: approved