Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати наказ ФОП [PERSON] № 4 від 30.06.2015 року про звільнення з посади бухгалтера [PERSON] з 30 червня 2015 року за згодою сторін недійсним, у зв'язку з її звільненням з посади 30 червня 2016 року на підставі наказу №137. В поданому позові свої позовні вимоги обґрунтовує наступним, що 15 червня 2015 року на підставі письмового трудового договору, ФОП [PERSON] на постійну роботу на посаду бухгалтера була прийнята [PERSON], на яку покладено зобов'язання виконувати - звітність підприємства, ведення каси, звірка з поставщиками, про що був виданий наказ ФОП [PERSON] №3 від 15.06.2015 року. Наказом ФОП [PERSON] від 30 червня 2016 року №137 [PERSON] була звільнена з роботи - за згодою сторін. За весь час праці впродовж року, [PERSON] щомісячно отримувала заробітну плату у розмірі 1350 гривень, що було передбачено трудовим договором від 15.06.2015 року. Гроші в рахунок заробітної плати [PERSON] брала із каси. У травні 2016 року у продавця магазину «[INFO]» ФОП [PERSON] [PERSON] була виявлена нестача товару у великих розмірах. Ця матеріально-відповідальна особа була безпосередньо пов'язана з бухгалтером [PERSON], яка вела грошовий облік товарів, які знаходилися у продавця, та через касу проводилися усі розрахункові операції. За цим фактом відносно продавця [PERSON] СВ Генічеського ВП ГУНП відкрито кримінальне провадження. У листопаді 2016 року по вказаному магазину була проведена документальна ревізія матеріально-відповідальної особи [PERSON], згідно до акту якої від 15.11.2016 року було встановлено нестачу грошових коштів по касі на суму 133327,76 гривень, а так само встановлено нестачу грошових коштів по касі на суму 11606 гривень, чим доведено присвоєння готівкових коштів бухгалтером [PERSON], шляхом зловживання службовим становищем. Крім того у документах бухгалтерського обліку було виявлено Наказ ФОП [PERSON] №4 від 30 червня 2015 року про звільнення [PERSON] з посади бухгалтера - за згодою сторін. Цей наказ є явно підробленим самою [PERSON] з метою ухилення від відповідальності за крадіжку коштів ФОП [PERSON] На теперішній час існує два накази про звільнення [PERSON], які суперечать один одному, а справжність жодного з них не встановлена у передбаченому законом порядку - експертним шляхом. Дані обставини змусили його звернутися до суду з позовом про визнання наказу про звільнення недійсним, у зв'язку з існуванням іншого наказу, а для того, щоб встановити справжність одного із двох наказів підроблений наказ потрібно визнати недійсним правочином. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача ФОП [PERSON] за дорученням [PERSON] та позивач повністю підтримали заявлені позовні вимоги та підстави викладені в позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] пред'явлені позовні вимоги до відповідачки не визнала, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки права позивача нічим не порушені, обставини викладені у позові не відповідають дійсним обставинам справи, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає чинному законодавству. Крім того, якщо суд вважатиме, що п.3 ч.1 ст.232 КЗпП України слід застосовувати до відносин, що виникли, то відповідач заявляє про порушення позивачем строку позовної давності. Свої заперечення обґрунтувала наступним: 15.06.2015 року дійсно між відповідачкою [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено письмовий трудовий договір, що наявний в матеріалах справи, який долучений позивачем. Проте трудові відносини між ними припинені 30.06.2015 року за угодою сторін, про що свідчить запис в трудовому договорі, у трудовій книжці, про що ФОП [PERSON] видав відповідний наказ. Крім того, про той факт, що трудові відносини існували між ними лише за період з 15.06.2015 року до 30.06.2015 року, можуть свідчити податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку (Форма №1ДФ), таблиці 5,6 до звітності про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів, що подавалися ФОП [PERSON] до Генічеської ОДПІ. Після розірвання трудового договору 30.06.2015 року [PERSON] виконувала доручення ФОП [PERSON], його дружини Аблязізової, інколи перебувала на робочому місці ФОП [PERSON], але соціальні внески за неї ФОП не сплачував, трудовий стаж їй не зараховувався, не мала права на відпустку, на неї не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку та інші положення трудового законодавства України. ФОП [PERSON] надав примірник наказу про нібито звільнення [PERSON] від 30.06.2016 року, проте на ньому відсутній її підпис про ознайомлення, з його текстом вона ознайомилася лише після отримання матеріалів позовної заяви з Генічеського районного суду. Таким чином після 30.06.2015 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] були припинені трудові відносини і вони не були продовжені, а вона інколи виконувала його доручення, за які отримувала оплату. Доказів, які б свідчили про те, що між ними існували трудові відносини після 30 червня 2015 року позивачем не надано. Звертаючись з відповідним позовом до суду ФОП [PERSON] вважає, що причиною такого звернення є наявність двох наказів (виданих ФОП [PERSON]), а справжність жодного з них не встановлена у передбаченому законом порядку. Проте яким чином ці накази порушують права ФОП [PERSON] в позовних вимогах не вказано, що свідчить про те, що [PERSON] ніяких прав ФОП [PERSON] не порушувала. Крім того позивач посилається на ст.232 ч.1 п.3 КЗпП України як на підставу своїх заявлених позовних вимог. Однак дана норма не поширюється на відносини, що склалися у позивача та відповідачки, так як дана норма передбачає право спеціальних суб'єктів на звернення їх до суду з підстав їх особистого звільнення, а не з підстав того, що вони звільнили підлеглих працівників. Вважає, що підстав для задоволення позовних вимог не має, оскільки позивачем обрано не вірний спосіб захисту, а тому вважає, що слід позивачу відмовити в задоволенні позову. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази надані сторонами вважає встановленими наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15 червня 2015 року на підставі письмового трудового договору, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON], відповідачка [PERSON] була прийнята на роботу на посаду бухгалтера. Про прийняття на роботу ФОП [PERSON] виніс наказ №3 від 15.06.2015 року, а підставою винесення даного наказу був трудовий договір. Також судом встановлено, що трудовий договір між [PERSON] і ФОП [PERSON] був розірваний сторонами 30 червня 2015 року, про що мається відмітка у трудовому договорі від 15 червня 2015 року. А також був винесений наказ №4 від 30.06.2015 року ФОП [PERSON], яким було звільнено з посади бухгалтера [PERSON] за згодою сторін та здійснено запис до трудової книжки відповідачки. Також судом встановлено, що у ФОП [PERSON] позивача по справі мається наказ №137 від 30 червня 2016 року, яким звільнено з посади бухгалтера [PERSON] з 30 червня 2016 року за згодою сторін. Позивач ФОП [PERSON] просить визнати недійсним наказ №4 від 30.06.2015 року ФОП [PERSON] про звільнення з посади бухгалтера [PERSON] за згодою сторін, у зв'язку з тим, що фактично [PERSON] звільнена з посади бухгалтера іншим наказом №137 від 30 червня 2016 року, а тому як вказує позивач наказ №4 від 30.06.2015 року є несправжнім, тобто недійсним. Для визнання наказу недійсним позивач посилається на ст.203 ЦК України, яка передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та на ст.215 ЦК України, яка передбачає недійсність правочину. З урахуванням позиції позивача стосовно захисту свого порушеного права, та з урахуванням доказів наданих позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем існували з 15 червня 2015 року трудові відносини, відповідачка працювала у позивача бухгалтером, що не заперечувалось позивачем і його представником [PERSON] Однак заперечувалось, що припинений трудовий договір був з відповідачкою 30.06.2015 року, та позивач наполягав, що фактично дійсний наказ №137 позивача про звільнення відповідачки саме з 30.06.2016 року. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено захист цивільних прав та інтересів судом та способи захисту цивільних прав та інтересів. Одним із яких є визнання правочину недійсним, на що посилається позивач та просить визнати наказ №4 від 30.06.2015 року про звільнення відповідачки. Суд вважає, що оскільки між сторонами були трудові відносини і були припинені за згодою сторін, то необхідно керуватися нормами трудового законодавства, а не цивільного стосовно недійсності правочину, так як позивачем ставиться питання про визнання недійсним наказу про звільнення, а не трудового договору. У разі невідповідності наказу винесеного керівником, керівник вправі самостійно його скасувати, а не звертатися до суду про визнання його недійсним, так як не зрозуміло які такі права позивача цим наказом порушено. У відповідності до ст.21 КЗпП України мається поняття трудового договору, яким є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Статтею 36 КЗпП України передбачено підстави припинення трудового договору, одним із яких є угода сторін. Позивачем не надано доказів, які б стверджували, що трудові відносини існували у позивача з відповідачкою до 30.06.2016 року. В свою чергу відповідачкою було доведено в судовому засіданні, що саме в період з 15.06.2015 року до 30.06.2015 року здійснювалося нарахування заробітної плати та здійснювалися податкові розрахунки сум доходу позивачем відносно відповідачки [PERSON], що підтверджується довідкою Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Херсонській області від 29.05.2017 року, податковим розрахунком та таблицями 5,6 до звітності. Ствердження у судовому засіданні позивача, що йому не було відомо, що відповідачка сама себе звільнила 30.06.2015 року, також нічим не доведено. У відповідності до ст.232 КЗпП України передбачено трудові спори, що підлягають безпосередньому розглядові у районних судах. п.3 даної статті передбачено звернення за заявами керівника підприємства, установи, організації з питань звільнення, зміни дати формулювання причин звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладення дисциплінарних стягнень. Звернення керівника про визнання наказу недійсним статтею 232 ч.1 п.3 КЗпП України не передбачено, тому з урахуванням вищезазначеного суд вважає що заявлений позов є безпідставний, так як позивачем не вірно обраний спосіб захисту, який не визначений трудовим законодавством.

Outcome: dismissed