Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» 14.11.2020 року (згідно відмітки про поштове відправлення) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20.02.2014 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 31160,33 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 20.11.2014 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.11.2014 року було стягнуто з відповідача заборгованість в розмірі 41349,06 грн, нарахована станом на 24.09.2014 року. Оскільки з відповідача була стягнута заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була зазначена в рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.11.2014 року, тобто за період з 20.02.2014 року по 24.09.2014 року, то за період після подання позовної заяви від 20.11.2014 року, з 21.11.2014 року по 14.10.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 17708,82 грн, яка складається з наступного: 15526,42 індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 2182,40 грн 3% річних від простроченої суми. 25 листопада 2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 27 листопада 2020 року судом було здійснено запит до відповідного органу про місце реєстрації відповідача. 09 грудня 2020 року судом була отримана відповідь про місце реєстрації відповідача. 06 грудня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. 24 грудня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому він просив застосувати позовну давність у три роки щодо позовних вимог та відмовити у позові, розгляд справи здійснити без його участі. 18 січня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання учасники справи не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Повно і всебічно з`ясувавши обставини на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатній і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12,\~81 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст.\~13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин першої та другої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено,\~щовідповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20.02.2014 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 31160,33 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 14). 20.11.2014 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.11.2014 року було стягнуто з відповідача заборгованість в розмірі 41349,06 грн, нарахована станом на 24.09.2014 року (а.с. 5). 14 листопада 2020 року (відповідно до відмітки про поштове відправлення) позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з цим\~позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 21.11.2014 року по 14.10.2020 року у розмірі 17708,82 грн, яка складається з наступного: 15526,42 індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 2182,40 грн 3% річних від простроченої суми. Відповідач [PERSON] просив застосувати до вимог банку позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові на підставі частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~у випадку обґрунтованості позовних вимог. Безпідставність позову є самостійною підставою відмови у позові. Відповідно до частин першої та другої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1\~глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу\~(частина друга\~статті 1050 ЦК України). Із рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року вбачається, що кредитор реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Отже, кредитор, звернувшись у 2014 році із позовом про дострокове повернення кредиту, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору. Статтею 1050 ЦК України\~передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином,\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється\~після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи\~у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №\~202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року). Разом з тим, з моменту набрання рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року законної сили, а саме з 17.01.2015 року (а.с. 5), у позивача виникло право на стягнення сум за\~статтею 625 ЦК України, оскільки з цього моменту права кредитора за кредитним договором, який припинився у зв`язку із достроковим стягненням кредиту, трансформувалися в охоронні правовідносини. Разом з тим,\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Таким чином, строк позовної давності щодо вимог\~за\~статтею 625 ЦК України\~становить 3 роки, перебіг вказаного строку почався 17.01.2015 року та закінчився 17.01.2018 року, а із позовом до суду банк звернувся 14.11.2020 року, тобто поза межами строку позовної давності. Відповідно до ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до\~ст.\~77ЦПК України \~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають, а покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed