Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Позивач у лютому 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила позбавити останнього батьківських прав щодо їх спільного сина [PERSON] , [INFO] . Окрім того позивач просила стягнути з відповідача на свою користь 1/ 2 частину понесених додаткових витрат на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 6 717,76 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 704,80 грн. У обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що у неї з відповідачем є спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Проте відповідач з 2014 року не приймає участі в утриманні сина, аліменти на утримання дитини не сплачує, не займається її вихованням. Позивач самостійно матеріально утримує дитину та належним чином піклується про її здоров`я, інтелектуальний та духовний розвиток. Окрім того на лікування, навчання та виховання дитини позивач додатково витратила 13 435,52 грн, у зв`язку з чим вважає можливим стягнути з відповідача на свою користь половину понесених витрат. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 16 липня 2018 року судом закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 15 березня 2019 року відповідач надав суду відзив на позов, у якому визнавав та не заперечував проти стягнення з нього 1/ 2 частини понесених додаткових витрат на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 6 717,76 грн. Щодо позовної вимоги про позбавлення його батьківських просив відмовити, оскільки він від виконання своїх батьківських обов`язків не ухиляється, його вини у недостатньому спілкуванні із сином немає, оскільки позивач перешкоджає їх спілкуванню. Аліменти на утримання дитини відповідач сплачує у повному обсязі та бажає приймати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини. У стягненні витрат на правову допомогу відповідач також просив відмовити з підстав їх недоведеності. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві. Позивач у судове засідання 24.06.2019 не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином. У підготовчому судовому засіданні 29.05.2018 та у судових засіданнях 18.12.2018, 15.03.2019 і 16.05.2019 позивач позов підтримала та просила задовольнити. Пояснювала, що дитина відповідача як свого батька не знає, а вважає рідним батьком свого дідуся. На даний час позивач проживає однією сім`єю з іншим чоловіком, який хоче в майбутньому усиновити малолітнього [PERSON] . Після чого сім`я має бажання виїхати на постійне місце проживання за кордон. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позбавлення батьківських прав заперечували з підстав, що наведені у відзиві. Позовні вимоги щодо стягнення додаткових витрат визнавали. Представник третьої особи у судове засідання 24.06.2019 не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні 16.05.2019 представник позов підтримала та просила задовольнити. Заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження № 349293 [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (позивач) є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Рішенням Оболонськогорайонного суду м. Києва 03 грудня 2014 року шлюб між [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (позивач) було розірвано та вирішено стягувати щомісячно з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/ 4 частини від його доходу (а.с.9). Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно висновку від 16 травня 2018 року № 104-4333 Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, рекомендує позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його сина [PERSON] , [INFO] (а.с.41-42). У вказаному висновку зазначено, що станом на 16 травня 2018 року борг по аліментам відсутній та повністю сплачений. На засіданні комісії відповідач повідомив, що на даний час не спілкується з сином та не приймає участі у його вихованні, оскільки у нього не склалися стосунки з родиною матері дитини. Проти позбавлення його батьківських прав він не заперечував. У судовому засіданні відповідач спростував наведені вище обставини щодо добровільної відмови від батьківських прав та наголошував, що він бажає приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні свого сина. У висновку від 16 травня 2018 року № 104-4333 також вказано, що на засіданні комісії позивач повідомила, що її малолітній син [PERSON] з бабусею та дідусем по лінії батька зустрічається та спілкується, у них гарні відносини. Однак відповідач протягом останніх чотирьох років участі у вихованні, оздоровленні та матеріальному утриманні дитини не приймає (а.с.41-42). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина проживає разом з матір`ю, про цей факт не заперечували сторони. Висновок комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його сина [PERSON] фактично для суду носить рекомендаційний характер. Як встановлено у судовому засіданні, між сторонами склалися неприязні відносини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Суду не надано доказів, що відповідач жорстоко поводився з дитиною, перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, вдається до будь-яких видів експлуатації дитини чи засуджений за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року роз`яснює, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної Постанови роз`яснює, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.18 зазначеної Постанови). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що відповідач бажає приймати участь у житті та вихованні сина, проте не вживає відповідних активних дій для виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відмову на даний час в задоволенні заявлених вимог про позбавлення батьківських прав, та вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини [PERSON] і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сімейним кодексом України передбачено також участь батьків у додаткових витратах на дитину. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Верховний Суд України у свої Постанові від 13 вересня 2017 року дійшов висновку, що положення ст. 185 СК України стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У судовому засіданні встановлено, що на лікування, навчання та виховання дитини позивач додатково витратила 13 435,52 грн, що підтвердила відповідними фінансовими документами (а.с.17-24). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи визнання позову відповідачем в частині стягнення з нього половини понесених додаткових витрат на утримання сина у розмірі 6 717,76 грн та те, що таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] вказаних додаткових витрат на користь позивача. Щодо вимог у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Прохання позивача відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу не знаходить свого обґрунтування, та не підтверджені фактами реального надання правової допомоги саме по цій цивільній справі на суму 5 704,80 грн, не надано погодинного розрахунку наданої професійної правничої допомоги, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та документально підтверджених здійснених ним витрат, тому суд приходить до висновку про відмову у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн за розгляд позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. На підставі викладеного, ст. 141, 150, 164, 165, 166, 180, 185 СК України, ст. 12 Закону України«Про охорону дитинства», Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»;

Outcome: partial