Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Позивач у липні 2016 року звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі права власності їй належить квартира № 3 за адресою: м.Торецьк, вул. Білоруська,27. Крім неї за вказаною адресою з 03.08.2005 року був зареєстрований [PERSON], однак постійно проживав зі своєю матірю за іншою адресою. Позивач зазначає, що на даний момент вона має намір продати зазначену вище квартиру, однак реєстрація в ній відповідача перешкоджає укладенню угоди купівлі-продажу. Крім того вказує, що [PERSON] вироком суду від 24.02.2016 року засуджено за ст. 309 ч.2 КК України до двох років позбавлення волі, та відбуває покарання в Бердянській виправній колонії, тому не має можливості звернутися до компетентних органів із заявою про зняття з реєстрації. У звязку з викладеним позивач ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні, додатково пояснив, що жодних речей [PERSON] в квартирі [ADDRESS] немає і ніколи не було, оскільки останній, будучи зареєстрованим за вказаною адресою, увесь час проживав зі своєю матірю по вул. Герцена 17/33 в м.Торецьку. Відповідач в судове засідання не прибув. Справа розглядається на підставі ст. 224 ЦПК України - заочно. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно правовими актами. Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач по справі на підставі договору дарування є власником квартири №3 в будинку № 27, розташованого по вул. Білоруській в м.Торецьку Донецької області. (а.с. 5). Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом зясовано, що повністю узгоджується з матеріалами справи в квартирі, що належить позивачу по справі, також зареєстрований [PERSON], тобто відповідач по справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з акту від 15.06.2016 року, складеного головою вуличного комітету, та підписано сусідами, [PERSON] з моменту реєстрації та по теперішній час не проживає за вказаною вище адресою, а з лютого 2016 року засуджений та перебуває в установі відбування покарань. (а.с.6). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач тривалий час відсутній за місцем своєї реєстрації без будь-яких поважних причин, його особистих речей в квартирі [ADDRESS] немає. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. \~На підставі викладеного,

Outcome: approved