Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивач у січні 2018 року, звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, вселення та визначення порядку користування квартирою посилаючись на те, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON], який проживав разом із позивачем за адресою: [ADDRESS], оскільки був інвалідом. Батько за життя заповіту не складав, оскільки позивач є його єдиною дочкою та єдиним спадкоємцем. Батько позивача володів на праві власності ? часткою квартири за адресою: [ADDRESS]. Після смерті батька позивача відкрилась спадщина на належну йому частку квартири, спадщину вона прийняла та вчасно подала відповідну заяву до нотаріальної контори. Свідоцтво про право власності видано не було, оскільки власниця квартири, а саме тітка позивача, відповідач у справі - [PERSON], тримає у себе правовстановлюючий документ на квартиру і не дає його позивачу без будь-яких поважних причин. Позивач зверталась до відповідача з листом 14.09.2017 року про необхідність надання їй до нотаріальної контори, але жодної реакції від відповідача не було. Враховуючи всі існуючі факти та обставини викладені позивачем у позовній заяві та подані до суду, просить суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] на ? частки квартири за адресою: [ADDRESS]. 06.08.2018 року, відповідач у встановлений судом строк подала до суду відзив на позовну заяву в якій, зазначила, що зазначені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності і є нічим іншим, як введенням суд в оману. Вказує, що позивачу відомо, що квартира за адресою: [ADDRESS], належала її матері та брату [PERSON]. 28 лютого 2003 року мати відповідача передала їй гідно Договору довічного утримання ? частину квартири [ADDRESS]. Наведене свідчить, що вона отримала і користується квартирою не як спадкоємець [PERSON], а як особа, яка отримала власність згідно договору довічного утримання, тобто при оформленні права власності свідоцтва про право власності на житло їй не передавалось. Звинувачення її у всілякому перешкоджанні позивачці прийняти спадщину не відповідає дійсності. Також зазначила, що вона визнає право власності позивача [PERSON], як спадкоємиці [PERSON], на ? [ADDRESS]. Позовні вимоги позивача вважає безпідставними та зазначає, що сама вона є неналежним відповідачем, оскільки не є особою, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємиці [PERSON] на спадкове майно. Після визнання права власності позивача на ? квартири не заперечує проти користування нею спадковим майном і вирішення користування. 28.08.2018 року, позивач надала відповідь на відзив в якій зазначила, що відповідач відмовляється від спілкування з позивачем, навіть в приміщенні суду. Також з моменту смерті батька позивача жодного разу не повідомляла їй, що в неї начебто ніколи не було свідоцтва про право власності на квартиру. Крім того, посилання відповідача про те, що розгляд позовних вимог про вселення до квартири та встановлення порядку користування є передчасним не заслуговують на увагу, тому що процесуальний закон дозволяє об'єднувати такі вимоги в одному провадженні, оскільки позовні вимоги про вселення та визначення порядку користування квартирою є похідними від основної вимоги - визначення права власності в порядку спадкування, а задоволення похідних вимог залежить від задоволення основної вимоги. Враховуючи викладене, позивач вважає, що доводи викладені у відзиві не спростовують правомірність позовних вимог позивача, тому ці вимоги підлягають задоволенню. 28.08.2018 року позивач звернулась до суду із заявою про часткову зміну підстав позову та заміну неналежного відповідача в якій просить, визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] на ? частки квартири за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із втратою документа, який засвідчує право власності, а також замінити відповідача [PERSON], на належного відповідача Київську міську раду за вказаною вище позовною вимогою. 28.08.2018 року позивача звернулась із заявою про часткову зміну предмету позову в якій просила позовну вимогу, що стосується встановлення порядку користування квартирою, розглядати в наступній редакції: «встановити порядок користування квартирою № [ADDRESS], виділивши при цьому в користування житлову кімнату площею 16.1 кв.м., а відповідачу виділити в користування житлову кімнату 8.7 кв.м. Допоміжні приміщення - кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор залишити в спільному користуванні співвласників». Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.09.2018 року клопотання [PERSON] про залишення частини позовних вимог без розгляду задовольнити. Позов в частині вселення та встановлення порядку користування квартирою у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, вселення та визначення порядку користування квартирою. В запереченнях на відповідь на відзив, які подані 13.09.2018 року, відповідач зазначила, що викладена позивачем позиція щодо відмови відповідача спілкуватися з позивачем не відповідає дійсності і є введенням суду в оману. Саме позивачка відмовляється від спілкування і вирішення питання спільного використання спірної квартири. Позивач не зверталась до неї з питання наявності свідоцтва про право власності на квартиру, а наданий суду, як додаток до позовної заяви лист на її адресу з цього питання не надходив. Також зазначила, що надання у володіння і користування частки спільного майна належить власникові спільного майна. Позивач на даний час не є співвласником квартир, отже не має підстав для звернення з позовом про встановлення користування квартирою. Скориставшись своїм процесуальним правом позивач 18 вересня 2018 року звернулась до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування посилаючись на те, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON], який проживав разом із позивачем за адресою: [ADDRESS], оскільки був інвалідом. Батько за життя заповіту не складав, оскільки позивач є його єдиною дочкою та єдиним спадкоємцем. Батько позивача володів на праві власності ? часткою квартири за адресою: [ADDRESS]. Після смерті батька позивача відкрилась спадщина на належну йому частку квартири, спадщину вона прийняла та вчасно подала відповідну заяву до нотаріальної контори. 25.05.2017 року Першої київської нотаріальної конторою було заведено спадкову справу № 556/2017, але свідоцтво про право на спадщину за законом на частку квартири видано не було, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, а саме - свідоцтво про право власності. Позивач звернувся до органу приватизації, який видав втрачене свідоцтво і заявою від 15.08.2018 року, де роз'яснили, що дублікат свідоцтва про право власності може бути виданий відповідно до законодавства тільки співвласниками, які приймали участь у приватизації, але оскільки обидва співвласники, які брали участь у приватизації померли, спадкоємцю дублікат свідоцтва не може бути виданий і тому спадкоємець повинен звертатись до суду. Тому позивач і звернулась до суду із вказаним позовом. У встановлений законом строк відповідач Київська міська рада подалf відзив в якому зазначилf, що в даному випадку належним відповідачем в даній справі є Київська міська рада виключно у зв'язку з тим, що даний державний орган виступає від імені держави і у разі його відсутності спадкоємців або не прийняття спадщини вказаний державний орган виступає стороною в таких правовідносинах від імені держави. Тобто, відповідача не можна вважати відповідальною за відсутність у позивача належно оформлених правовстановлюючих документів на спадкове майно і відповідно виникнення цього спору, а в даному спірному випадку не вбачається ніяких правових підстав для стягнення судових витрат. Враховуючи зазначене, просили суд на підставі поданих стороною доказів прийняти рішення згідно чинного законодавства. Судом за клопотанням позивача було витребувано копію спадкової справи № 556/2017 до майна померлого [INFO] року [PERSON]. (а. с. 126-140) Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, надали заяви в яких просять слухати справу без її участі, позов підтримують в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, з відзиву вбачається, що просять суд слухати справу у їх відсутність та прийняти рішення згідно чинного законодавства. (а. с. 169-171) Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до інформаційної довідки [NUMBER] від 18.07.2017 року виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», [ADDRESS], на праві власності зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі права власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 17.07.2002 року, розпорядження № 57-827, зареєстрованого в Бюро 02.08.2002 року, за реєстровим № 4634, в реєстровій книзі д. 287-121. (а. с. 6) [INFO] року помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. (а. с. 127 зворот.) 25.05.2017 року позивач [PERSON] звернулась із заявою до Першої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, після смерті свого батька [PERSON]. (а. с. 127) 05 вересня 2017 року позивач звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме ? частини квартири [ADDRESS]. (а. с. 134 зворот.) Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. (стаття 1217) Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У статті 67 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-12 встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Постановою від 05.09.2017 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Недоступ Л.Л., відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності на ? частку квартири на ім'я померлого. (а. с. 136 зворот.) Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом є: [PERSON] (донька). Факт родинних відносин підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 4) Частиною 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або неприйняття її. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Як визначено в статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.. (ч.1 ст.95 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,

Outcome: approved