Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач у листопаді 2020 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що у лютому 2019 року до нього звернулась його знайома [PERSON] з проханням позичити їй гроші, які необхідні їй для лікування її матері. Враховуючи довірчі відносини між ними, позивач погодився надати їй кошти в борг. 12.02.2019 він зняв із свого карткового рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль» 15000 грн., додатково зняв 5000 грн. з карткового рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та додав до них грошові збереження у сумі 500 Євро. Оскільки [PERSON] на той час перебувала в м. Київ, а він у м.Суми, то йому довелися грошові кошти передавати автобусом «Суми-Київ». Таким чином, в той же день 12.02.2019 ним було надано [PERSON] в позику грошові кошти: 20000 грн. 00 коп. та 500 Євро на умовах повернення нею в майбутньому вказаної суми коштів. Відповідачка ухилилася від належного виконання своїх зобов`язань, тому позивач звертався до правоохоронних органів. У ході проведення перевірки, хоча і було підтверджено факт наявності боргу, однак йому було рекомендовано звертатися для захисту своїх прав до суду. 31.07.2020 він направив відповідачці лист-претензію з вимогою виконати взяті на себе зобов`язання та повернути залишок суми боргу протягом 30 діб, тобто до 31.08.2020, але дана вимога відповідачкою проігнорована. Станом на 09.09.2020 відповідачкою було повернуто лише 6000 грн. 00 коп., залишок боргу складає 14000 грн. 00коп. та 500 Євро. У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь з суму боргу, яка складає 30588 грн. 20 коп. та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 06.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 16.12.2020 представником відповідачки було подано відзив на позов, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову з тих підстав, щовикладені у позовній заяві факти не відповідають дійсним обставинам, не підтверджені будь-якими доказами, ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, а позов подано виключно з метою особистого збагачення. Також представник відповідачки вказала, що жодних грошових зобов`язань та відносин грошової позики між сторонами не існує, оскільки договір позики не укладався, а також відсутня розписка відповідачки. Крім того, представник відповідачки зазначила, що із долучених позивачем додатків до позовної заяви незрозуміло, чому саме з доказової точки зору відповідачка, має те чи інше відношення до зазначеної позивачем переписки у месенджері «Вайбер», походження яких для відповідачки невідоме, оскільки не дозволяє ідентифікувати особу з якою позивач вів листування. Щодо витрат на правову допомогу представник відповідача зазначила, що такі вимоги позивача не відповідають критеріям виваженості, розумності та справедливості, оскільки не враховані умови складності справи та не зазначено витраченого адвокатом часу. 21.12.2020 представник позивача надав відповідь на відзив у якому вказав на те, що відповідачка користується номерами мобільних телефонів [NUMBER] та [NUMBER] і саме за цими номерами між позивачем та відповідачкою здійснювалося спілкування протягом тривалого часу, що підтверджується копіями роздруківок телефонних дзвінків. Отже, очевидно, що телефон абонента, з яким у позивача була переписка у програмі «Вайбер» та спілкування по телефону, належить саме відповідачці. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, але від позивача надійшла заява у якій останній просив справу розглянути без участі сторони позивача за наявними матеріалами. Також позивач повідомив про те, що по кримінальному провадженню за його зверненням він визнаний потерпілим, тривають слідчі дії, досудове розслідування не завершено. У судовому засіданні, яке відбувалося за участі позивача 11.01.2021 останній ствердив, що знає відповідачку з 2012 року. Відповідачка звернулася до нього за допомогою надати кошти для лікування матері. 07.02.2019 він зустрічався з відповідачкою і вони обговорювали її потребу в коштах для лікування матері. Також вони домовились, що він не буде вимагати повернення грошей до часу одужання матері. Він зміг позичити відповідачці 20000 грн та 500 Євро. Кошти передавав маршрутним таксі «Суми-Київ» та через додаток «Вайбер» надіслав інформацію про маршрутне таксі. Оскільки у нього не було потреби у коштах, тому він не вимагав їх повернення у відповідачки. 06.06.2019 він зустрівся з відповідачкою у м. Київ та попросив повернути борг на що відповідачка повідомила, що поверне кошти як заробить. Також у серпні 2019 року він зустрічався з відповідачкою та просив повернути борг, але відповідачка повідомила, що не заробила грошей. Крім того, він у грудні кілька разів телефонував відповідачці та просив повернути кошти. Відповідачка повідомила, що зможе повернути гроші у січні 2020 року. У подальшому відповідачка припинила виходити на зв`язок та вимкнула «Вайбер». Також позивач зазначив, що відповідачка повернула йому частину боргу, а саме: у січні 2020 року повернула 2000 грн; у лютому 2020 року 2000 грн; у березні 2020 року 2000 грн. Після цього він звернувся до поліції так як вважав, що відповідачка обманула його. Також представник позивача у судовому засіданні 11.01.2021 ствердив, що на день подачі позову сума боргу відповідачки перед позивачем становить 30 588 грн 20 коп. Вважає, що правочин вчинений у письмовій формі відповідно до положень ст. 207 ЦК України. Крім того, представник позивача звернув увагу на те, що сторони виконували договір. Відповідачка у судове засідання не з`явилася та не повідомила суд про причину неявки. У судовому засіданні, яке відбувалося за участі відповідачки 11.01.2021 остання ствердила, що у 2018 році у її матері було виявлено хворобу у зв`язку з чим виникла потреба в коштах. Зверталися до знайомих за допомогою. Вона звернулася до позивача з проханням допомогти коштами на лікування. Позивач допоміг, надав кошти, але скільки саме коштів надав позивач вона не пам`ятає. У борг кошти у позивача вона не брала, а брала як допомогу. Потім позивач став вимагати повернути кошти так як у нього була потреба у лікуванні батька. Також відповідачка пояснила, що у позивача були почуття до неї, а у неї до нього не було таких почуттів, тому вона не могла відповісти йому взаємністю. Переписку в додатку «Вайбер» вона не вела. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечила проти позову з підстав викладених у відзиві на позов, просила відмовити у задоволенні позову. Вважає, що між сторонами не було укладено у письмовій формі договору позики який би містив підписи сторін, суму позики та строки повернення коштів. Розписку позивач не надав. Разом з тим, представник відповідачки зазначила, що відповідачка приймала кошти від позивача як допомогу на лікування матері. Вказані кошти відповідачка отримала від позивача особисто при зустрічі у м. Київ. Про скріншоти листування відповідачці нічого не відомо. За цими скріншотами неможливо ідентифікувати особу, яка є відправником повідомлення, а також скріншоти не відображають умов укладення договору. Вважає, що позивач міг отримати фото відповідачки через вільний доступ до соціальних мереж. Крім того представник відповідачки у судовому засіданні просила суд стягнути з позивача на користь відповідачки понесені останньою витрати на правничу допомогу. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачки та її представника, а також дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, пов`язані зі спорами про виконання зобов`язань за договором позики, однак позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлено, що відповідно до переписки у додатку «Viber», SMS повідомлень та журналу викликів паперова копія яких була надана позивачем, а також у судовому засіданні було досліджено оригінал вказаної переписки у додатку «Viber», SMS повідомлень та журналу викликів збережених на мобільному телефоні позивача, між позивачем та особою, яка зазначена під ім`ям «ЛЕНЧИК МОЯ ПРИНЦЕССА» та яка є користувачем номерів мобільних телефонів [NUMBER] та [NUMBER] здійснювалося спілкування. Зокрема з переписки у додатку «Viber» вбачається, що особа, яка зазначена під ім`ям «ЛЕНЧИК МОЯ ПРИНЦЕССА» 08.10.2018 звернулася до позивача з проханням позичити їй кошти у розмірі 53 000 грн. 12.02.2019 позивач за допомогою маршрутного таксі відправив вказаній особі посилку отримувачем якої вказав « [PERSON] », зазначив номер мобільного телефону отримувача посилки « [NUMBER] », а також попросив взяти з собою паспорт для отримання посилки. У подальшому між позивачем та особою, яка зазначена під ім`ям «ЛЕНЧИК МОЯ ПРИНЦЕССА» тривало спілкування з приводу повернення позичених грошей (а.с. 5-11, 93-99). Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] , проживаюча в [ADDRESS] була зареєстрована як фізична особа-підприємець, а в інформації для зв`язку зазначено номер телефону [NUMBER] (а.с. 189-195). Враховуючи вищевикладене, суд поза розумним сумнівом доходить висновку про те, що саме відповідачка є користувачем номера телефону [NUMBER] за якими між нею та позивачем відбувалося спілкування, зокрема у телефонному режимі, про що свідчить інформація із журналу викликів. Разом з тим, стороною позивача не було надано доказів про користування відповідачкою номером телефону [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно доч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1, 3 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Позивачем не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження укладення з відповідачкою договору позики. Зокрема позивачем не було надано доказів на підтвердження суми коштів, яку він передав відповідачці у борг, а відповідачка прийняла такі кошти та на яких умовах. Переписка у додатку «Viber», на яку сторона позивача посилається як на правочин вчинений у письмовій формі, не містить інформації зі змісту якої можна встановити достовірні обставини про те, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Відтак, суд приходить до висновку про недоведеність обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, тому заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача понесені ним судові витрати не відшкодовуються. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з позивача понесених відповідачкою судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу суд враховує таке. Відповідно до положень статті 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідачки в обґрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу подала: договір про надання правової допомоги від 01.12.2020; додаткову угоду №1 від 01.12.2020 до договору про надання правової допомоги; акт приймання-передачі наданих послуг від 27.01.2021, квитанцію від 27.01.2021 про перерахування позивачкою адвокату Ященко О.В. коштів за надання правової допомоги в розмірі 10300 грн; акт приймання-передачі наданих послуг від 03.08.2021; квитанцію від 03.08.2021 про перерахування позивачкою адвокату Ященко О.В. коштів за надання правової допомоги в розмірі 4000 грн, Указані докази підтверджують факт понесення [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір в сумі 14 300 грн. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами». Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц суд звернув увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Стороною позивача не було заявлено клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги представника відповідачки та не доведено неспівмірність таких витрат. Враховуючи вищевикладене, з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню фактично понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 300 грн. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed