Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач ТОВ «Харківгаз збут» звернулося до суду з позовом шляхом пред`явлення позовної заяви до [PERSON] , яким просить стягнути з останнього суму заборгованості у розмірі 23224,88 гривень, 3 відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості у розмірі 2034,09 гривень, інфляційні втрати у розмірі 6108,14 гривень, а також судові витрати у розмірі 2270,00 гривні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач є споживачем послуг з постачання послуг газу, які надає ТОВ «Харківгаз Збут». Відповідно до розділу ІІІ Правил постачання природного газу, постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що складається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковим для всіх побутових споживачів України. Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам офіційно опубліковано ТОВ «Харківгаз Збут» в газеті «Слобідський край» від 31.12.2015 за №156, та розміщено на офіційному сайті товариства. Відповідач приєднався до умов Типового договору шляхом фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору ТОВ «Харківгаз Збут». Факт фактичного споживання газу [PERSON] підтверджується листом ТП АТ «Харківгаз» №610-Сл-16633-0719 від 16.07.2019 року. Заяви про відмову від отримання послуг з газопостачання відповідач не подавав, за даними оператора ГРМ за адресою: [ADDRESS] , відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Таким чином, між сторонами на підставі публічного договору склались фактичні договірні відносини щодо послуг з постачання природного газу. Внаслідок систематичного порушення відповідачем обов`язку щодо повної та своєчасної оплати послуг з газопостачання, за відповідачем утворилась заборгованість за період з 31 грудня 2017 року по 31 жовтень 2020 року у розмірі 23224,88 гривень, яка відповідачем у добровільному порядку не сплачена. У зв`язку з несвоєчасним здійснення відповідачем оплати за послуги з газопостачання, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, позивачем ТОВ «Харківгаз Збут» нараховані 3 % річних у розмірі 2034,09 гривень та інфляційні втрати у розмірі 6108,14 гривень. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 березня 2021 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача Шевченко Д.В. , який діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, а також зазначив, що відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, у разі якщо суд дійде висновку про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 23224,88 гривень просив стягнути з відповідача суму 3 % річних у розмірі 2034,09 гривень та інфляційні втрати у розмірі 6108,14 гривень. Відповідач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що відповідно до наданої до позову довідки про заборгованість за природний газ вбачається, що заборгованість стягується за період з 31.01.2017 по 31.03.2017, тобто що утворилась більш ніж три роки тому. Враховуючи положення ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності в даному випадку починається з 01.04.2017 року, тобто позивач звернувся до суду із попуском трирічного строку позовної давності, який сплив 01.04.2020 року, що відповідно до ст.ч.4 ст. 274 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також зазначає, що за ст.266 ЦК України зі спливом позовної даності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки). Враховуючи викладене просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, справу розглядати за його відсутності. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з постачання та розподілу природного газу віднесено до комунальних. У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Пункт 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлений обов`язок споживачів оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП № 2496 від 30 вересня 2015 року та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1382/27827 (далі Правила). Відповідно до пункту 3 розділу І Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496 (далі Правила), постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог Правил. Положеннями пункту 5 розділу І Правил визначено, що об`єкт побутового споживача - територіально відокремлена газифікована споруда (житловий будинок, квартира, майстерня, літня кухня тощо), що належить споживачеві на правах власності або користування; побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Відповідно до п.2 розділу III Правил, постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України. Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам було офіційно опубліковано ТОВ «ХарківгазЗбут» в газеті «Слобідський край» № 156 від 31 грудня 2015 року та розміщений на офіційному сайті Товариства. Якщо споживач не повернув постачальнику заяву-приєднання, фактом згоди споживача про приєднання до умов договору (акцептування заяви-приєднання) є сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника із спеціальними обов`язками - і факт фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору таким постачальником відповідно до вимог цих Правил, що має підтверджуватися документально. У разі незгоди споживача укладати договір з постачальником із спеціальними обов`язками та за відсутності укладеного в установленому порядку договору постачання природного газу з іншим постачальником споживач не має права споживати природний газ із газорозподільної системи та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт. При цьому АТ «Харківгаз» відповідно до Постанов НКРЕКП, зокрема, №789 від 13.03.2015, №2284 від 08.09.2015, №809 від 19.06.2017 в контексті обставин даної справи провадить господарську діяльність з розподілу природного газу на території Харківської області, тобто є Оператором ГРМ. За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором. Судом встановлено, що ТОВ «Харківгаз Збут» з 01 липня 2015 року здійснює господарську діяльність з постачання природного газу на території Харківської області на підставі ліцензії на постачання природного газу, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг України згідно постанови №1588 від 21 травня 2015 року та з 11 травня 2017 року - згідно постанови №633 від 11 травня 2017 року. ТОВ «Харківгаз Збут» надає послуги з постачання природного газу за адресою: [ADDRESS] . На ім`я відповідача [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] як споживача природного газу за вказаною адресою. На підтвердження позовних вимог позивачем надано: примірник Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, з додатками без підпису та без зазначення в ньому даних споживача; та розрахунок заборгованості за період часу з 31 січня 2017 року по 31 жовтня 2020 року, згідно якого проплати за весь період не здійснювались, з квітня 2017 року природний газ не споживався, а сума заборгованості по абоненту № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , нарахована за період з 31 січня 2017 року по 31 березня 2017 року та складає: 23224,88 гривень. Суд наголошує, що факт не підписання споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, однак при стягнені заборгованості зі споживача необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг, зокрема їх обсяг, вартість, а також настання у споживача строку виконання грошового зобов`язання з оплати таких послуг. Відповідачем в ході розгляду справи не оспорюється факт відкриття на його ім`я особового рахунку, за яким позивачем надаються послуги з газопостачання. Заяви про відмову від отримання послуг з газопостачання відповідач не подавав. Факт фактичного споживання газу [PERSON] підтверджується листом ТП АТ «Харківгаз» №610-Сл-16633-0719 від 16.07.2019 року. Таким чином, між сторонами на підставі публічного договору склались фактичні договірні відносини щодо послуг з постачання природного газу. Наведене свідчить, що відповідач зобов`язаний був своєчасно і в повному обсязі оплачувати спожитий природний газ. Внаслідок неповної та несвоєчасної оплати послуг з газопостачання, за відповідачем утворилась заборгованість по особовому рахунку № [NUMBER] у розмірі 23224,88 гривень. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду Українивід 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, сума заборгованості за послуги з газопостачання по особовому рахунку № [NUMBER] , яка підлягає стягненню з відповідача становить 23224,88 гривень. Що стосується трьох процентів річних та інфляційних втрат на суму заборгованості нарахованих за прострочення договірних зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Тобто при вирішенні спірних правовідносин діє принцип презумпції винуватості боржника, який не надав суду об`єктивних і переконливих доказів про відсутність своєї вини у виникненні спірної заборгованості. З довідки про заборгованість за природний газ перед ТОВ «Харківгаз Збут» за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] , за період з 31 грудня 2017 року по 31 жовтень 2020 року, наданою в.о. старшого менеджера із збуту Мереф`янського відділу продажів ТОВ «Харківгаз Збут» Максименко Т.., вбачається, що відповідачу нараховано суми інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 6108,14 гривень та суми трьох процентів річних від простроченої суми боргу у розмірі 2034,09 гривень. Під час розгляду справи відповідачем заявлено про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Харківгаз Збут» просило стягнути з відповідача заборгованість за спожитий природний газ, за період з 31 грудня 2017 року по 31 жовтень 2020 року у розмірі 23224,88 гривень, а також 3 % річних у розмірі 2034,09 гривень та інфляційні втрати у розмірі 6108,14 гривень, які нараховано за період з 31 грудня 2017 року по 31 жовтень 2020 року, у зв`язку з несвоєчасним здійсненням оплати за природний газ. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана 15 грудня 2020 року, що підтверджується штампом суду про реєстрацію позовної заяви. З наданої позивачем довідки про заборгованість по абоненту № [NUMBER] вбачається, що заборгованість виникла в період з 31 січня 2017 року по 31 березня 2017 року, проплати відповідачем не здійснювались, в інший період природний газ не споживався, отже перебіг позовної давності починається з 01.04.2017 року, тобто позивач звернувся з пропуском трирічного строку позовної давності. За таких обставин, підлягає застосуванню положення про загальний трирічний строк позовної давності до позовних вимог стягнення з відповідача заборгованості за спожитий природний газ за період з квітня 2017 року по березень 2020 року включно, в період з квітня 2020 року по день звернення позивача з позовом відповідачем природний газ не споживався. Правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за спожитий відповідачами природний газ за період з 31 січня 2017 року по 31 березня 2017 року включно, а також нарахування на суму заборгованості 3% річних та інфляційних втрат за період з 31 грудня 2017 року по 31 жовтень 2020 року включно є обґрунтованими та доведеними. Проте наявні підстави для відмови у позові в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у зв`язку із пропуском позовної давності. Натомість стягненню підлягають 3% річних та інфляційні втрати в межах строку позовної давності з 31 грудня 2017 року по 31 жовтень 2020 року відповідно до наданого розрахунку заборгованості в наступній сумі: 3 % річних у розмірі 2034,09 гривень та інфляційні втрати у розмірі 6108,14 гривень. Отже, стягненню з відповідач підлягає сума у загальному розмірі 8142,23 гривень. Разом з тим, суд зазначає, що посилання відповідача щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення з нього неустойки не розглядається, оскільки неустойкою (штрафом, пенею) відповідно до вимог ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Зазначені вимоги про стягнення неустойки позивачем не заявлялися. Враховуючи те, що позов задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 545,68 гривень., виходячи з розрахунку: 8142,23 гривень (розмір задоволених позовних вимог) х 100% / 31367,12 гривень (розмір заявлених позовних вимог) = 25,96%; 2102 грн. (сума сплаченого судового збору) х 25,96% / 100% = 545,68 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial