Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Позов мотивований тим, що з 27.07.2005р. по 04.03.2015р. позивач працював в ПАТ «Укртелеком» на різних посадах, а з 08.11.2011р. по день звільнення на посаді інженера лінійних споруд електрозв»язку та абонпристроїв 2 категорії групи з експлуатації JIKC №5242 м.Хуст регіонального центру технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі №5 (РЦТЕТТМ-5 філії «Дирекції первинної мережі» ПАТ Укртелеком». Наказом № №251-к ПАТ «Укртелеком» від 04.03.2015р. він був звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з 04.03.2015 року. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що наказом ПАТ «Укртелеком» від 22.12.2014 року №736, прийнятого на підставі рішення Наглядової ради ПАТ «Укртелеком» про закриття (ліквідацію) філії «Дирекція первинної мережі» (протокол від 10.10.2014 року №231), наказу ПАТ «Укртелеком» від 03.11.2014 року №591 «Щодо закриття (ліквідації) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» та наказом ПАТ «Укртелеком» від 24.12.2014 року №1938-к, з якими його ознайомили під розпис 25.12.2014р., було анонсовано скорочення штату працівників ПАТ «Укртелеком», як працюють у філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» - через її ліквідацію, 25.12.2014р. його було попереджено про наступне вивільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України, а потім 04.03.2015р. наказом №251-к ПАТ «Укртелеком» він був звільнений на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 04.03.2015 року. Посилаючись на приписи ст.ст.49-2, 235, 237-1, 252 КЗпП України позивач просить суд визнати незаконними дії ПАТ «Укртелеком» по видачі наказу №251-к від 04.03.2015 року про його звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України без попереднього повідомлення про відсутність роботи за його професією чи спеціальністю на ПАТ «Укртелеком» та без пропонування йому іншої роботи на ПАТ «Укртелеком», скасувати наказ №251-к від 04.03.2015 року ПАТ «Укртелеком» про звільнення [PERSON] з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України, поновити його на посаді інженера лінійних споруд електрозв»язку та абонпристроїв другої категорії ПАТ «Укртелеком», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5.000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач, якого підтримав і його представник, позовні вимоги підтримав повністю та просив такі задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Окрім того, в додаткове обґрунтування позовних вимог вказав, що твердження відповідача про його ознайомлення з списком вакансій ПАТ «Укртелеком» в момент ознайомлення з наказом про майбутнє вивільнення, не відповідає дійсності, оскільки 08.01.2015р. в присутності працівника ПАТ «Укртелеком» [PERSON] він підписав наказ про майбутнє вивільнення, а також його ознайомили з списком вакансій ПАТ «Укртелеком» в Закарпатській області, який містив 16 вакансій, з якими його і ознайомили, про що свідчить його підпис на формі про ознайомлення на який посилається Відповідач. Ззаначена форма з списком вакансій була скинута на електронну пошту Позивача 30.12.2014р. З списком вакатних посад ПАТ «УКРТЕЛЕКОМ» в межах України, які додані відповідачем до заперечення його ніхто не ознайомлював і він ніякого списку не бачив. Крім того, зазначений список був скинутий на електрону пошту філії 23.02.2015 року, що підтверджується роздруківкою електронного листа, тобто станом на 25.12.2014р. зазначеного списку ще не було і з ним його ніхто не ознайомлював, що підтверджує його вимоги про порушення відповідачем його права при звільненні, а саме: ч.1 ст.49-2 та ч.3 ст.40 КЗпП України. Представник відповідача позов не визнала та заперечила проти нього з тих підстав, що позов є необґрунтований, безпідставним, а відтак до задоволення не підлягає (письмове заперечення з додатками долучене до матеріалів справи а.с.26-110). Зокрема, вказує на те, що позивач дійсно працював у відповідача на посаді інженера лінійних споруд електрозв»язку та абонпристроїв 2 категорії групи з експлуатації JIKC №5242 м.Хуст регіонального центру технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі №5 (РЦТЕТТМ-5 філії «Дирекції первинної мережі» ПАТ Укртелеком». Наказом №№251-к ПАТ «Укртелеком» від 04.03.2015р. він був звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з 04.03.2015р., звільнення позивача відбулось на законних підставах без будь-яких порушень: його було попереджено завчасно про майбутнє звільнення, в день попередження його було ознайомлено з переліком посад наявних у відповідача вакантних посад, однак позивач відмовився від них і протягом 2-х місяців від нього не поступило заяв про працевлаштування на запропонованих посадах. Було отримано також згода профспілкової організації на розірвання трудового договору з позивачем, а відтак вважає, що відповідачем повністю дотримано вимоги законодавства щодо порядку звільнення працівників. Позивачем також не доведено вимоги щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв»язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Так, завданнями цивільного судочинства відповідно до ст.1 ЦК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом (ст.16 ЦК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст.8 Конституції України. Відповідно до норм ст.ст.1,2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та в межах наданих повноважень. Стаття 7 зазначеного Закону гарантує кожному захист його права, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов»язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до приписів ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України. Повноваження суду при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі і щодо вирішення трудових спорів. Так, в судовому засіданні на підставі наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін достовірно встановлено, що наказом ПАТ «Укртелеком» від 22.12.2014р. №736, прийнятого на підставі рішення Наглядової ради ПАТ «Укртелеком» про закриття (ліквідацію) філії «Дирекція первинної мережі», наказу ПАТ «Укртелеком» від 03.11.2014р. №591 «Щодо закриття (ліквідації) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» та наказом ПАТ «Укртелеком» від 24.12.2014р. №1938-к, з якими позивача ознайомили під розпис 25.12.2014р., було анонсовано скорочення штату працівників ПАТ «Укртелеком», які працюють у філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» - через її ліквідацію. 25.12.2014р. позивача було попереджено про наступне вивільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України, а 04.03.2015р. Наказом №251-к ПАТ «Укртелеком» він був звільнений на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 04.03.2015р. Отже, за встановлених фактичних обставин справи суд приходить висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Кодексом законів про працю, а також Статутом підприємства. Окрім того, з пояснень позивача вбачається, що 08.01.2015р. в присутності працівника ПАТ «Укртелеком» [PERSON] він підписав наказ про майбутнє вивільнення, а також його ознайомили із списком вакансій ПАТ «Укртелеком» в Закарпатській області, який містив 16 вакансій, про що свідчить його підпис на формі про ознайомлення. Зазначена форма з списком вакансій була скинута на його електронну пошту 30.12.2014р. Разом з тим, з списком вакантних посад ПАТ «Укртелеком» в межах України, які додані відповідачем до заперечення його ніхто не ознайомлював і він ніякого списку не бачив. Крім того, зазначений список був скинутий на електронну пошту філії 23.02.2015р., а тому суд вважає, що станом на 25.12.2014р. зазначеного списку ще не було і пзивача з ним ніхто не ознайомлював, чим були порушенні його права. Ці обставини в судовому засіданні підтвердив і допитаний в якості свідка [PERSON]. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому у спорах про поновлення на роботі з урахуванням положень ЦПК України та КЗпП України доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця. Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що згідно п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України - про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення (ч.3 ст. 49-2 КЗпП України) у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Частиною 3 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Отже, зазначені норми трудового законодавства встановлюють правило, згідно якого власник або уповноваженим ним орган у випадку змін в організації виробництва і праці для правомірного звільнення працівника з роботи, зобов»язаний вчинити низку дій, які є сукупністю юридичних фактів, серед яких: персональне повідомлення працівника про наступне вивільнення не менш ніж за два місяці до звільнення; Одночасно з попередженням про наступне вивільнення, персональне повідомленню про відсутність роботи за його професією спеціальністю і пропозиція іншої роботи на цьому підприємстві, установі, організації; Фіксація волевиявлення працівника про згоду чи відмову на переведення на іншу роботу на цьому підприємстві, установі, організації; В залежності від волевиявлення працівника - видача відповідного наказу про звільнення або переведення на іншу роботу на цьому ж підприємстві, установі, організації. Таку ж позицію висловив і Верховний Суд України в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», де в п.19 якої зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Суд встановив, що відповідач, повідомивши позивача про наступне вивільнення, проте належним чином не повідомив позивача про наявність всіх вакансій на підприємстві, а також взагалі не зафіксував волевиявлення позивача про згоду чи відмову на переведення на іншу роботу на цьому підприємстві, зокрема, таких належних та достовірних доказів відповідач не надав, а відтак суд вважає, що власник в даному випадку не вчинив всіх дій, які є сукупністю даних юридичних фактів, а тому суд не може погодитись з позицією відповідача, що звільнення позивача було проведено відповідно до вимог діючого законодавства. Отже, зважаючи на вищевикладене суд приходить до переконання, що звільнення позивача було проведено власником без дотримання вимог ч.З ст.40 та ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, а тому такі дії власника слід визнати незаконноми, а відтак і наказ №251-К від 04.03.2015р. підлягає скасуванню, оскільки відповідач звільнив його без дотримання порядку встановленого законом, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний понивити його на попередній роботі. Так, згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення позивача не було нараховано середньомісячну заробітну плату відповідач, при поновленні позивача на раніше займаній посаді, зобов'язаний виплатити позивачу і середній заробіток за час вимушеного прогулу. Суд погоджується з доводами позивача, що вказані дії з боку відповідача є порушенням його законних прав на працю, які завдали йому моральних страждань в результаті незаконного звільнення, а відтак така підлягає до відшкодування, з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається глибиною фізичних та душевних страждань позивача та ступенем вини відповідача. Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями жи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, ст.43 Конституції України гарантовано, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідач, позбавивши позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти на життя собі та утримання двох малолітніх дітей, а також непрацездатних батьків, наніс позивачеві моральні переживання, які виразились, зокрема, у втраті душевного спокою, відобразились на його здоров»ї, здоров»ї дружини, а також здоров»ї батьків, інвалідні пенсії яких, стали єдиним джерелом до існування нашої сім»ї. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, відповідач повинен відшкодувати позивачу і моральну шкоду. Суд також вважає, що судові витрати по справі, які поніс позивач, слід стягнути з відповідача, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку відповідно до платіжних доручень від 02.04.2015р. \\а.с.1\\ позивач сплатив 243,60 грн. судового збору. Відповідно до вимог ст.ст.40,235,237-1 КЗпП України та

Outcome: approved