Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач у грудні 2015 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я. Є., зареєстровано в реєстрі за №1338, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №15250526 від 24.12.2013 року. Зазначена квартира належала батьку позивача - [PERSON], який помер [INFO]. Разом з тим, у вказаній квартирі 29.11.2006 року було зареєстроване місце проживання [PERSON], з якою батько позивача перебував у шлюбі та спільно проживав деякий час за вказаною адресою. Факт реєстрації місця проживання відповідача підтверджується довідкою від 29.11.2015 року, наданою начальником дільниці №2 КП «Жилкомсервіс». У подальшому, ще до смерті батька позивача, шлюбні взаємовідносини із [PERSON] були повністю припинені, у зв'язку з чим остання залишила квартиру та змінила своє місце проживання. Починаючи з 2012 року та до теперішнього часу [PERSON] не проживає у квартирі та у позивача немає відомостей щодо фактичного місця її проживання. Також з грудня 2012 року і до теперішнього часу виключно позивач сплачує комунальні послуги.Просить суд позов задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, підтримує позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час і місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Напідставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я. Є., зареєстровано в реєстрі за №1338, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а. с. 5). Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом №15250526 від 24.12.2013 року (а. с. 6). Зазначена квартира належала батьку позивача - [PERSON], який помер [INFO]. Разом з тим, у вказаній квартирі 29.11.2006 року було зареєстроване місце проживання [PERSON], з якою батько позивача перебував у шлюбі та спільно проживав деякий час за вказаною адресою. Факт реєстрації місця проживання відповідача підтверджується довідкою від 29.11.2015 року, наданою начальником дільниці №2 КП «Жилкомсервіс» (а. с. 7). [PERSON] залишила квартиру та змінила своє місце проживання. Починаючи з 2012 року та до теперішнього часу [PERSON] не проживає у квартирі та у позивача немає відомостей щодо фактичного місця її проживання. Також з грудня 2012 року і до теперішнього часу виключно позивач сплачує комунальні послуги, що підтверджують копії відповідних квитанцій (а. с. 8-16). Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, визнання права. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, передбаченому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved