Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позовна заява подана 22.01.2014 ,в наступному позовні вимоги неодноразово бу- ли уточненими, де позивачка вказала, що [INFO] помер її батько гр. [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER],( актовий запис № 7), після його смерті відкрилася спадщина на належне йому домоволодіння за [ADDRESS], та яке спадкодавець заповідав матері позивачки за заповітом, посвідченим секретарем виконкому Кононівської сільської Ради Біловодського району Луганської області, а саме гр. [PERSON] , а в разі неприйняття нею спадщини або її смерті разом з спадкодавцем(або раніш за нього), все вищезазначене майно він заповідав їй, позивачці у справі( а.с. 12). За заявою від 17.10.2006 року , яка була зареєстрована в нотаріуса за № 226/437, мати позивачки гр. [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини ( але не від одержання свідоцтва про право власності на ? частину майна, придбаного за період зареєстрованого шлюбу), а гр. [PERSON] подала заяву про отримання спадкового майна після смерті батька за законом, частину майна вона отримала на підставі свідоцтв про право на спадщину. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги , які прийняті до провадження в останній їх редакції за ухвалою суду від 21.03.2014 року , та посилається на те, що вона вчасно, у встановлений законом шестимісячний строк звернулася з заявою про отримання спадщини, але за постановою державного нотаріуса від 14.11.2013 року їй відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок разом з іншими господарськими будівлями, які іменує домоволодінням, з посиланням на те, що в неї та в її матері відсутні правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння. Представник Кононівської ї сільської Ради в особі голови Ради заявив клопотання про розгляд справи без участі представника та про винесення рішення згідно чинного законодавства . Третя особа( як залучена за позовом позивачкою) - Біловодська Державна нотаріальна контора в особі державного нотаріуса заявив клопотання про розгляд справи без його участі, заперечень за позовом не мав. Представник управління Держкомзему в Біловодському районі не побажав приймати подальшу участь в продовженні розгляду справи, але заявив клопотання рішення прийняти відповідно до вимог закону. Представником третьої особи від інспекції Державного архітектурно - будівельного контролю надані письмові пояснення до діючого законодавства стосовно правовідносин, які можуть мати місце в разі самовільного будівництва та на нерухоме майно , порядок прийняття його до експлуатації та заявив клопотання про розгляд справи без участі третьої особи. Вислухавши сторони, оглянувши всі надані позивачкою та на отримані судом письмові докази, , а саме : Довідку Кононівської сільської Ради від 11.12.2013 року про те, що гр. [PERSON], [INFO], відповідно до записів в погосподарській книзі № 1 за 2006-2010 роки на день своєї смерті , був зареєстрований і постійно проживав в [ADDRESS] , до складу його сім'ї входила дружина гр. [PERSON], [INFO] та донька гр. [PERSON], [INFO]( а . с. 6,9), постанову державного нотаріуса гр. Анохіна О.О. про відмову у вчиненні нормальної дії позивачці у справі ( а . с. 14) з причин відсутності правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння, та інші документи, суд вважає, що позовні вимоги можуть бути задоволеними з наступних підстав: При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки та інші споруди в порядку спадкування , записи в погосподарських книгах оцінюються в сукупності з іншими доказами, в тому числі з ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки , технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок для забудов, тощо. На підставі поданих позивачкою доказів у справі, можливо зробити висновок, коли спадкодавець збудував( або створив) спірне нерухоме майно як окреме домоволодіння, технічний стан якого був зафіксованим відповідно до технічного паспорту, виданого йому 04.01.1991 року. Суд виходить з того, що оскільки спадкоємець помер в 2006 році і на його майно поширювалися норми права, які діяли як на час зведення будинку та господарських будівель, так і інші норми права, які б передбачали порядок оформлення спадкодавцем своїх прав власності на те майно, яким він володів на час відкриття спадщини, або на час введення в дію ЦК України 2004 року, в тому числі різних норм земельного законодавства, які передбачали порядок відведення земельних ділянок під будівництво житлового будинку, та що таке право власності у спадкодавця мало місце незалежно від державної реєстрації такого права на час відкриття спадщини. Таким же чином повинно було вирішеним питання і про відмову від свого права власності на частину спільно нажитого зі спадкодавцем майна - у третьої особи гр. [PERSON] , або дружини спадкодавця на свою частку нажитого за час шлюбу майна, яке не входить до складу спадщини і на яке дійсно є нотаріально засвідчена відмова як самої спадщини , але яке відповідає вимогам ст. 347 ч.2 ЦК України на час її подання. Суд, виходячи з того, що Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно ,( яке було чинне до моменту введення в дію іншого Закону про державну реєстрацію речових прав за № 1952-1У), та було затверджено наказом Мінюсту України 07.02.2002 року, також передбачало право оформлення прав власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади , органами місцевого самоврядування, а ч.1 ст. 182 ЦК України ( введеного в дію 01.01.2004 року)передбачає державну реєстрацію прав власності на нерухомі речі, їх обмеження, виникнення , перехід або припинення, притому за ч. 4 ст. 182 ЦК України містить і підстави відмови від прав на нерухомість (в даному випадку відмову тільки як спадщини) , тобто в разі наявності такого зареєстрованого нерухомого майна, або тільки відповідно до тих правовідносин, які повинні мати місце після 01.01.2004 року. При винесені рішення суд виходить з вимог законодавства стосовно питання спадкування майна - на час відкриття спадщини, відповідно до якого позивачка отримала частину майна у спадщину за законом( а не за заповітом ), а саме 5,7934 га ріллі(а.с. 30) та 2,59 га(а.с. 32) інших земель їх цільового призначення як двох окремих земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також суд бере до уваги, що за визначеним Земельним Кодексом України перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку, визначений в ст. 140 ЗК України, є вичерпним, та такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, яка скасування рішення органу виконавчої влади не передбачає, а в даному випадку рішенням Кононівської сільської Ради від 08.04.2002 року було вирішено передати гр. [PERSON] у приватну власність земельну ділянку [ADDRESS], з яких 0,1280 під забудовою, та 0,3266 га як рілля( всього 0,4546 га ), та на підставі якого їй був виданий державний акт на землю на право власності , що свідчить про наявні розбіжності в державному акті та в рішення Ради( №5 та № 57) . Окрім того, за наказом МінАПК( та продовольства ) за № 537 від 09.09.2013 року втратив чинності наказ Держкомзему від 22.06.2009 року № 325 ( зі змінами від 30.08.2010 року № 631), відповідно до яких втратила чинність інструкція про заповнення бланків державних актів на право власності на земельні ділянки і користування земельними ділянками (та зміни до нього), що ускладнює порядок видачі іншого державного акта в разі наявності в ньому видимої технічної помилки. Також суд при винесенні рішення виходить з того, що статтями 116,118 ЗК України визначено підстави та порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності і права користування земельними ділянками із земель комунальної власності . Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення , на підставі якого такий акт виданий , таким чином в даному випадку повинні бути застосованими докази, подані позивачкою відповідно до ст. 10,61 ЦПК України. Відповідно й раніше таке право визначалося і вже скасованими ст. ст.22, 23 ЗК 1990 року, відповідно до якого право власності на земельну ділянку або право користування нею виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі( на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право , таким записом міг бути відповідний запис в земельно - кадастрових документах та витяг з якого міг бути наданим суду як доказ . Вже згідно до п.7 «Перехідних положень»ЗК 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають право на ці ділянки. Позивачем подані докази з приводу передачі їй у власність земельної ділянки під будівництво спірного домоволодіння, розмір ділянки був визначений у приватній власності в наданому позивачкою в оригіналі( долученого до справи в копії) державного акта на землю площею 0,4546 га,( з яких під будівлями 0,1280га, та рілля 0,3266га),але виданий він за адресою в [ADDRESS]( державний акт серії 11-ЛГ№ 000863) і належить самій позивачці з 23.08.2002 року, та й сам спірний індивідуальний житловий будинок ( за позовом - домоволодіння, але без переліку його складових як належних до нього споруд за останніми позовними вимогами ) знаходиться в [ADDRESS] , коли сам технічний паспорт на спірне домоволодіння виготовлений 04.01.1991 року на ім'я гр. [PERSON], без наявного в нього свідоцтва про право власності на належне йому нерухоме майно. В сільській місцевості оформлення індивідуальних житлових будинків здійснювалося шляхом внесення відповідного запису до особового рахунку на ім'я забудовника після закінчення будівництва будинку. Тобто відповідно вищевказаний технічний паспорт( в копії) свідчить про план домоволодіння на момент огляду самого нерухомого майна , а не його фактичного складу відповідно записів в погосподарських книгах сільради на час відкриття спадщини , і без його технічних даних ( або характеристик) на час розгляду справи, що дає можливість суду винести рішення без переліку всіх складових спірного домоволодіння на час розгляду справи, і саме тих доказів, які подані учасниками процесу під час розгляду цієї справи, також виходячи і з предмету позовних вимог про визнання права власності на 2/3 частини домоволодіння( за позивачкою) , з яких 1/3 позивачці має належати як співвласносниці колгоспного двору, а інша частина (у зв'язку з відмовою від спадщини третьої особи з самостійними вимогами на користь позивачки)- або від 1/3 частини власності свого чоловіка , то загалом доля позивачки складає 2/3 частини разом з отриманням спадщини на частину спадкового майна за законом. Суд при вирішенні цього спору виходить з того, що Закон УРСР «Про власність», який був введений в дію 26.03.1991 року за Постановою ВР № 885-Х11, та набрав чинності тільки після його офіційного опублікування , вже не передбачав поняття колгоспного двору. Станом на 27.04.2007 року цей закон втратив чинність. Виходячи з роз'яснень , що викладені в п.6 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» , спори щодо майна колишнього колгоспного двору , яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішувати його за нормами , що регулювали власність цього двору і збереглося після припинення його існування, на яке мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, та розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. За Правилами забудови сільських населених пунктів УРСР , які були затверджені постановою Ради Міністрів УРСР від 16.04.1970 року № 212, відвід земельних ділянок для будівництва житлових будинків колгоспників із земель присадибного фонду колгоспників або з земель державного фонду за постановами або рішеннями виконавчих комітетів сільських рад депутатів трудящих провадився на підставі рішення загальних зборів колгоспників. Оформленням відводу було складання відповідного акту, на підставі якого районний відділ сільського та колгоспного будівництва видавав паспорт та забудову домоволодіння в сільських населених пунктах УРСР по встановленій формі, такі документи могли зберігатися в архівах райвідділів сільського та колгоспного будівництва. Виходячи з дати видачі проданого позивачкою технічного паспорту, позивачка та третя особа мали право на відповідну частину від майна в виді житлового будинку як члени колгоспного двору (нарівні з залученою до участі у справі третьою особою з самостійними вимогами, інтереси якої вона також представляє за довіреністю ) в разі підтвердження такого статусу відповідними доказами , тому що вона є донькою спадкодавця( а . с 9,10) , народилася 1967 року та постійно проживає за адресою відкриття спадщини разом зі своєї матір'ю на час відкриття спадщини . Та обставина, що особа за життя не оформила свою частку колгоспного двору у спільній власності подружжя, не є підставою для відмови в позові в частині визнання за дружиною спадкодавця права власності на її частину, врахувавши наявність відмови від 1/3 частини, яка належала спадкодавцю, на користь позивачки у справі. Доказів про наявність як у члена колгоспного двору земельної ділянки за правовстановлюючим документом під будівлю за адресою в [ADDRESS] позивачкою подано не було, свідоцтва про право власності на ім'я спадкодавця на житловий будинок разом з іншими будівлями на відведеній земельній ділянці також суду не надано відповідно як до раніше діючих норм - ст. 88,90 ЗК УРСР 1970 року або ЗК, який набрав чинності з 15.03.1991 року , але надано оригінал( копію державного акта на землю долучено до справи), або документ, який свідчить про законне користування земельною ділянкою позивачкою відповідно до норм ЗК під будинком в [ADDRESS] , та на підставі ЗК України, який набрав чинності з 01.01.2002 року - для обслуговування спірного будинку разом з іншими будівлями на час розгляду справи,що фактично свідчить про факт належності землі позивачці на підставі державного акту на землю , яку вона зазначила в позові, або факт належності саме їй земельної ділянки , але за адресою [ADDRESS], тай сама позивачка після смерті батька отримала раніше належні йому дві земельні ділянки за межами населеного пункту від спадкодавця у власність як спадкове майно за законом, а в позові зараз просить визнати право власності на житло за законом, вказавши , що вона також має право на частину домоволодіння, яке на час розгляду справи складається з будівель, але без переліку і технічних даних об'єктів, які входять до його складу, що дає законні підстави для задоволення позову в його останній редакції( від 19.03.2014 року за вхідним № 984). На основі викладеного,

Outcome: approved