Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач у серпні місяці 2015 року звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення про розподіл спільного майна подружжя у вигляді квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири і за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири, посилаючись на наступне: квартира придбана сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, шлюб сторони розірвали 14.09.2012 року. Надалі позивач уточнила свої вимоги в порядку ст..31 ЦПК України і в судовому засіданні представник позивача підтримала такі вимоги: в порядку поділу майна подружжя припинити право приватної власності [PERSON] на спірну квартиру, визнати квартиру спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] і [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири, визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири. Відповідач до суду не зявляється, про час і місце слухання справи сповіщався неодноразово відповідно до вимог закону, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток. Представник ПАТ «[PERSON] Аваль» до суду не зявився, про час і місце слухання справи сповіщений, надав заяву про вирішення спору за його відсутності. За згодою позивачевої сторони суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд вислухав представника позивача, вивчив матеріали справи і встановив наступне: [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2000 року по 2012 рік актовий запис про розірвання шлюбу №83, вчинений відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони набули у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 53 кв.м., в тому числі житловою 30,3 кв.м. Право власності на квартиру зареєстроване на імя відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2006 року. Спірну квартиру сторони придбали за грошові кошти, отримані 13.09.2006 року від ПАТ «[PERSON] Аваль» за договором кредиту №014\\0059\\74\\65385 в сумі 74000 дол.США на строк до 13 вересня 2026 року зі сплатою відсотків в розмірі 11,5%. Позичальником виступив [PERSON] У якості забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором між [PERSON] і ПАТ «[PERSON] Аваль» 19.09.2006 року укладено договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS], а між [PERSON] і ПАТ «[PERSON] Аваль» укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобовязалась відповідати по зобовязанням [PERSON] за кредитним договором. Після розірвання шлюбу між сторонами квартирою володіє і користується [PERSON] Рішенням Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 28.10.2015 року і рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.04.2016 року вирішено питання про стягнення заборгованості за кредитним договором №№014\\0059\\74\\65385 від 13.09.2006 року: з [PERSON] на користь банку стягнуто 152314,16 дол.США, з [PERSON] на користь банку стягнуто 7679,31 дол.США і 483916 грн. Позивачева сторона доводить, що квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності. У звязку з тим, що відповідач не визнає за [PERSON] права на вказану квартиру, позивачка звернулась до суду з цим позовом. Згідно з висновком експертного дослідження №132\\16, виготовленим судовим експертом [PERSON] 07.12.2016 року, технічна можливість поділити квартиру в натурі відсутня, тому [PERSON] вимагає визнати за кожною стороною право власності на ідеальну частку в квартирі в розмірі 1\\2. На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на свідоцтво про розірвання шлюбу від 14.09.2012 року, договір купівлі-продажу квартири від 13.09.2006 року, договір кредиту від 13.09.2006 року, договір іпотеки від 19.09.2006 року, рішення Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області, рішення апеляційного суду Одеської області з ухвалою про виправлення описок в рішенні суду, висновок експертного дослідження №132\\16 від 07.12.2016 року, судову практику по аналогічним справам. При вищевикладених обставинах суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав: Ст.60 СК України передбачає, що « майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу)». Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Ст.69 СК України закріплює право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Із змісту ч.2 названої статті випливає, що поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку. Ст.70 СК України визначає, що «у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.» У даному випадку відсутні як шлюбний договір так і домовленість між подружжям щодо розміру часток у спільному майні. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). У даному випадку квартиру сторони придбали у період перебування у зареєстрованому шлюбі, за кошти, отримані за договором кредиту, укладеного на умовах повернення і платності, з метою задовольнити потреби сімї в житловому приміщенні. З огляду на викладене, суд визнає квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі (у даному випадку це підтверджено експертним висновком), проводиться в ідеальних частках. У цьому випадку кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном відповідно до своєї частки. Згідно п. 25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд встановив , що ні позивач ні відповідач не бажають отримувати (або сплачувати) грошову компенсацію вартості 1\\2 частини квартири. З огляду на викладене, суд, визнає за позивачем право власності на 1\\2 частину квартири, яка залишається у спільній власності колишнього подружжя.

Outcome: approved