Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач у вересні 2014 року звернулася до Бердянського міськрайонного суду до відповідачів, в якому просила визнати протиправним наказ №42-вк від 11 серпня 2014 року про звільнення її з посади юрисконсульта у зв'язку з скороченням штату працівників, поновити її на попередній роботі, зобов'язати керівника Бердянського УВП УТОС видати наказ про поновлення на роботі на посаді юрисконсульта з розміром заробітної плати 1530,00 грн. та видати наказ про зміну запису №38 у її трудовій книжці, зобов'язати Бердянське УВП УТОС сплатити за січень 2014 року робочі дні та дні тимчасової непрацездатності із розрахунку посадового окладу в 1530 грн., стягнути на її користь вихідну допомогу в розмірі 1530 грн. та зобов'язати Бердянське УВП УТОС надати довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи на конкретному підприємстві, розміру заробітної плати за весь період роботи (про нараховану і виплачену заробітну плату). В обґрунтування позову посилалася на те, що 01.08.2012 року вона була прийнята на посаду юрисконсульта Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих (далі Бердянське УВП УТОС) згідно наказу №25-вк від 01.08.2012 року. Працевлаштування на підприємство було здійснене відповідно до договору про працевлаштування безробітного з наданням дотації №080212072700100 від 27.07.2012 року, укладеного між Бердянським міським центром зайнятості та Бердянським УВП УТОС. 11.08.2014 року вона була звільнена у зв'язку з скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу №42-вк від 11.08.2014 року, незважаючи на те, що нею 05.08.2014 року була написана заява про надання відпустки з 11.08.2014 року як інваліду 2-ї групи без збереження заробітної плати тривалістю 30 календарних днів, проте в її наданні було безпідставно відмовлено. Вона не була ознайомлена з наказом про наступне вивільнення та не отримувала під особистий підпис його копію. 11 серпня 2014 року вона звернулася до директора [PERSON] відповідно до ст.49 КЗпП України з проханням надати довідку про її роботу на підприємстві. Довідку вона отримала, проте не ту, яку просила, бо вона не відповідає її заяві, тому вважає її сфальсифікованою. При її звільненні не було дотримано вимоги ст.44 КЗпП України про виплату їй вихідної допомоги в розмірі не менше середнього заробітку, тому є всі підстави для її стягнення у примусовому порядку. Згідно до ч.2 ст.235 КЗпП України суд при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 27.10.2014 року позивач подала до суду уточнену позовну заяву, уточнивши та доповнивши вимогами, а саме: додатково просила скасувати наказ №42-вк від 11 серпня 2014 року, поновити на роботі з організацією робочого місця і робочого кабінету, зобов'язати Бердянське УВП УТОС сплатити 6 днів січня 2014 року в сумі 437,16 грн., сплатити 13 січня 2014 року в сумі 72,86 грн., зобов'язати Бердянське УВП УТОС надати довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи на конкретному підприємстві, розміру заробітної плати за весь період роботи (про нараховану і виплачену заробітну плату) з урахуванням індексації заробітної плати, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 серпня 2014 року до 28 жовтня в сумі 4080,16 грн. і з 28.10.2014 року до дня поновлення на роботі, моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., зобов'язати Бердянське УВП УТОС виплатити їй невиплачену матеріальну допомогу в сумі 700 грн., а також витрати на підготовку та оформлення позовів до суду в сумі 78,00 грн. Додатково в позовній заяві послалася на те, що [PERSON] надав як доказ - персональне попередження, без реєстрації в УПВ УТОС та вихідної дати. Вона, дійсно, 03.06.2014 року отримала лист з двома протоколами засідання профкому, в яких відсутня будь-яка дата її звільнення з посади. Але вона не є членом профспілкової організації та з 12 травня 2014 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в м.Києві. Згідно наказу №24-п від 10.12.2013 року робочі дні з 02 по 10 січня 2014 року були оголошені директором [PERSON] неробочими днями без встановлення простою на підприємстві та відповідної оплати, чим порушено вимог ст.113 КЗпП України. На цей період попадає 6 робочих днів, якщо врахувати постанову КМУ щодо святкування Новорічних свят, то ці дні потрібно було відпрацювати 11.01, 18.01, 25.01, 01.02 та в інші дні. Всі дні відпрацювання попадали у неї в листок непрацездатності. У березні 2014 року вона звернулася до ВСС з тимчасової втрати працездатності з питанням, чому не були оплачені суботи, на що отримала відповідь, що про призначення матеріального забезпечення страхувальник-роботодавець сам нараховує його та оформляє заяву-розрахунок. Через те, що колишній директор цього не зробив, вона недоотримала 437,16 грн. (72,86 х 6) як і недоотримала за 13 січня 2014 року, на який була оформлена заява на отримання відгулу із днів, відпрацьованих в щорічну відпустку 2013 року, а в табелі робочого часу стоїть неробочий день. Вона вимагає від керівництва надати довідку про роботу, в тому числі про нараховану та виплачену заробітну плату, для того щоб нарахувати всю несплачену їй заробітну плату, а потім звернутися до суду з позовом про її виплату. У 2012-2013 роках на підприємстві виконувався пункт 3.7 колективного договору: працівникам надавалася матеріальна допомога в сумі 100 грн. при кожному перебуванні працівника на стаціонарному лікуванні, а в 2014 році директор особисто це скасував, проте в попередньому судовому засіданні [PERSON] повідомив суд, що колективний договір, схвалений зборами трудового колективу 12.03.2014 року, не змінився, а тому дана обставина не підлягає доказуванню. У 2014 році вона кілька разів знаходилась на стаціонарному лікуванні, доказом цього є відповідні довідки відповідача. Відповіді на свої заяви та оплати матеріальної допомоги вона не отримувала. Сума матеріальної допомоги за 2014 рік складає 700 грн. З дня звільнення вона перебуває у вимушеному прогулі, що становить 56 днів, з 12 серпня 2014 року по 28 жовтня 2014 року. За цей період відповідач повинен сплатити заробітну плату в сумі 4080,16 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати 72,86 грн. Крім цього вона вважає, що відповідач повинен відшкодувати їй моральну шкоду, завдану незаконним звільненням. Весь час після звільнення вона перебувала у стресовому стані, їй було боляче через те, що за бездоганну роботу її звільнили за скороченням чисельності штату працівників. За вересень 2014 року вона отримала в Бердянському ЦЗ допомогу по безробіттю в сумі 32,53 грн. Вона змушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Крім цього, відповідачі нацькували проти неї працівників підприємства, казали не спілкуватися з нею, а то будуть звільнені, як і вона. Для медичного забезпечення ліками їй постійно необхідна значна сума коштів, а таке незаконне звільнення змусило її стати на облік в центрі зайнятості. Внаслідок звільнення їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 20000,0 грн. Під час підготовки позовів нею витрачалися кошти на оформлення позовів, які склали 78,00 грн. У судовому засіданні позивач підтримала уточнений позов із зазначених у ньому підстав, доповіла по його суті та просила задовольнити. Представники відповідача Бердянського УВП УТОС Шевченко С.І. та Параховник Т.А. заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що позовні вимоги є суперечливими: позивач, вимагаючи від УВП УТОС вихідну допомогу в розмірі 1530 грн., разом з тим просить про поновлення її на посаді юрисконсульта, що суперечить закону. Сума моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. недоведена, позивачем не надано жодного підтверджуючого документу. Вимоги щодо оплати 6 робочих днів січня 2014 року не конкретизовані, оскільки не зазначені, які саме дні, на її думку, є робочими. Проте в наказі дні були оголошені вихідними без їх відпрацювання в інші дні. За 13 січня виплата їй була проведена, як вбачається з розрахункових листів. Компенсація вихідної допомоги в сумі 1530 грн. також була виплачена, як видно з розрахункового листа за серпень 2014 року. Щодо 700 грн. матеріальної допомоги, то в 2014 році позивачу було виплачено 100 грн. відповідно до змін, внесених до колективного договору. Підприємство довгий час намагалося попередити позивача про скорочення її посади, але через те, що вона постійно хворіла, довелося направляти їй листа поштою, який вона отримала. Тому підстав для задоволення позову немає. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову та пояснив, що на підприємстві з моменту його створення у 1953 році ніколи не було посади юриста. У 2012 році до нього звернулася директор Бердянського міського центру зайнятості Романова з проханням працевлаштувати інваліда, оскільки так вимагають контролюючі інстанції. При цьому, згідно укладеного договору, перший рік роботи [PERSON] фактично оплачувалося за рахунок коштів центру зайнятості, оскільки підприємство отримувало дотацію, а другий рік - за рахунок власних коштів. При прийомі на роботу [PERSON] погодилася, що через рік з 01.08.2013 року звільниться за власним бажанням, про навіть написала відповідну заяву, яку через 10 місяців роботи забрала. Через це в колективі стала напруженою обстановка, бо робітники отримують по 500 грн. зарплати, а юрист - 1530 грн. Будучи хворою, вона часто перебувала на лікуванні, ще навчалася, тому знаходилася в навчальних відпустках. 30 грудня 2013 року зібрався профком, на який він вніс подання про скорочення посади юрисконсульта. Позивач в цей час була на навчальній сесії в м.Харкові. По приїзду він їй повідомив, що є рішення профкому про скорочення її посади та відповідний наказ, а крім цього, про оголошення вихідними днями з 2 по 10 січня 2014 року, так як підприємство не опалюється. При цьому бухгалтерія працювала, проте юрист на роботу не приходила. В наказі не йшлося про переніс цих днів на суботи. Після Нового року позивач постійно знаходилася на листках непрацездатності, приходила на роботу лише для того, щоб здати їх на оплату. Враховуючи те, що профком своїм рішенням 30.10.2013 року дав згоду на скорочення посади, він у лютому 2014 року зібрав документи: наказ про скорочення, згода профкому і надіслав їх на адресу позивача, однак вони через місяць повернулися назад. У травні 2014 року він повторно звернувся до профкому з поданням про надання згоди на звільнення позивача, який своїм рішенням від 12.05.2014 року надав згоду. Зібравши знову ці документи, він направив їх на адресу проживання позивача, які вона отримала 3 червня 2014 року. Було видано наказ про її звільнення з 01.08.2014 року у зв'язку з скороченням штату. Коли вона прийшла на роботу, їй повідомили про наказ, проте перший наказ вона відмовилася підписувати, тому був складений акт. У травні 2014 року картина знову повторилася. Їй повідомили про звільнення з серпня 2014 року, вона сказала, що це незаконно і відмовилася підписувати, про що також був складено акт. У липні 2014 року попросилася у чергову відпустку, яку їй було надано, яку вона продовжила через перебування на лікарняному. 08.08.2014 року у неї закінчився листок непрацездатності та відпустка, тому 11.08.2014 року був виданий наказ про її звільнення з виплатою вихідної допомоги. 12 серпня 2014 року їй було видано трудову книжку, на наказі про звільнення вона поставила свій підпис. Вихідна допомога, а також лікарняні листи їй були виплачені повністю. Зі сторони підприємства ніяких дій, які б ущемляли її як працівника, здійснено не було. У 2013 році вона тричі отримувала матеріальну допомогу по 100 грн. В 2014 році - один раз на суму 100 грн., а після внесення змін до колективного договору матеріальна допомога виплачується один раз на рік. При її звільненні за скороченням штату були дотримані її трудові права. Заслухавши позивача, представників відповідача та другого відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивача з 01.08.2012 року було прийнято до Бердянського УВП УТОС на посаду юрисконсульта згідно наказу №25-ок від 01.08.2012 року. Працевлаштування на підприємство було здійснене відповідно до договору про працевлаштування безробітного з наданням дотації №080212072700100 від 27.07.2012 року, укладеного між Бердянським міським центром зайнятості та Бердянським УВП УТОС. 11 серпня 2014 року позивач була звільнена з роботи у зв'язку з скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України відповідно до наказу №42-вк від 11.08.2014 року. Підставою для звільнення вказано наказ №29-П від 14.05.2014 року, що підтверджується копіями наказів №25-ок від 01.08.2012 року, №42-вк від 11 серпня 2014 року, №29-П від 14.05.2014 року, договору №080212072700100 від 27.07.2012 року. Згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників. Порядок звільнення працівників унаслідок змін в організації виробництва та праці передбачений, зокрема, статями 40,42,43,.49-2КЗпП України, застосовується до працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності. Як вбачається з наданої відповідачем копії наказу №52-ОК від 29.11.2013 року, штатна посада юрисконсульта скорочувалася з 31 липня 2014 року з моменту закінчення строку дії договору між Бердянським УВП УТОС та Бердянським міським центром зайнятості від 01.08.2012 року про працевлаштування безробітного. Ще раніше, згідно з протоколом засідання профкому Бердянського УВП УТОС №14 від 31.10.2013 року профком дав згоду на скорочення штатної посади юрисконсульта з 31.07.2014 року по закінченню дії договору з міським центром зайнятості від 01.08.2012 року, що підтверджується його копією. Крім цього, пунктом 1 наказу №29-П від 14 травня 2014 року передбачено внести зміни до штатного розпису з виведенням з нього посади юрисконсульта з місячною заробітною платою в розмірі 1530 грн., а п.2.1 зобов'язано інспектора кадрів [PERSON] попередити юрисконсульта [PERSON] про наступне звільнення з роботи з 01 серпня 2014 року у зв'язку з скороченням її посади і про неможливість її переведення на іншу роботу і ознайомити з наказом під розпис. Згідно частин 1,2 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Вказані положення містяться і у пункті 19 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, де зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Посилання позивача на те, що її ніхто не попереджав про наступне звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України та не ознайомлював з наказом про наступне звільнення спростовується копією персонального попередження про скорочення її посади з 01.08.2014 року та неможливістю переведення на іншу роботу, на якому стоїть запис про те, що 29.05.2014 року [PERSON] від його підпису відмовилася. Крім цього, згідно копії акту №1, складеного комісією у складі директора, голови профкому та бухгалтера, 29 травня 2014 року юрисконсульт [PERSON] відмовилася підписати наказ №29-П від 14.05.2014 року про попередження про наступне вивільнення у зв'язку з скороченням посади та неможливістю працевлаштування. Її посилання не перебування на лікуванні в м.Києві не підтверджено належними доказами, а з наданих відповідачем довідок щодо часу перебування позивача на лікуванні вбачається, що листок непрацездатності був закритий 28.09.2014 року. Більш того, сама позивач не заперечувала, що 3 червня 2014 року вона отримала поштою лист про наступне звільнення та копії протоколів профкому про надання згоди на звільнення. Це підтверджується і копією рекомендованого повідомлення про вручення їй поштового відправлення, тобто до її звільнення підприємством було дотримано 2-хмісячний строк попередження про наступне звільнення. Відповідно до штатного розпису з 11 серпня 2014 року штатна посада юрисконсульта була виведена зі штату. Згідно довідки Бердянського УВП УТОС №329 від 19.09.2014 року на підприємстві станом на 01.12.2013 року, на 01.05.2014р, на 01.06.2014р., на 01.07.2014р., на 01.08.2014 року вакансій не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що при звільнені позивача з займаної посади юрисконсульта за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України були дотримані вимоги законодавства про працю. Оскільки вона не була членом профспілкової організації, згоди профспілкового комітету на її звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України відповідно до положень ст.43 цього Кодексу не вимагається. Крім цього, при її вивільненні були дотримані вимоги законодавства щодо виплати їй вихідної допомоги відповідно до положень ст.44 КЗпП України, як видно з її розрахункового листа за серпень 2014 року. Тому твердження позивача про її неотримання є голослівними та суперечать письмовим доказам по справі. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання рішення відповідачів Бердянського УВП УТОС та колишнього директора [PERSON] про скорочення позивача, визнання протиправним, незаконним наказу №42-вк від 11 серпня 2014 року про її звільнення з посади юрисконсульта на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників та його скасування, про поновлення її на попередній роботі та стягненні вихідної допомоги є необґрунтованими, недоведеними належними і допустимими доказами, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 11 серпня 2014 року по 28 жовтня 2014 року в сумі 4080,16 грн. та моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., які є похідними від першої вимоги. За відсутності підстав для поновлення на роботі та недоведеності незаконності звільнення ці вимоги задоволенню не підлягають. Щодо вимог про зобов'язання Бердянського УВП УТОС видати наказ про зміну запису за №38 у її трудовій книжці відповідно до вимог законодавства, то вони не ґрунтуються на законі та не потребують окремого судового рішення з цього питання, оскільки такий запис вноситься відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, тому задоволенню не підлягають також. Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позовні вимоги позивача щодо зобов'язання сплатити 6 робочих днів січня 2014 року в сумі 437,16 грн. є неконкретними та суперечливими: позивач взагалі не вказує, які саме дні січня 2014 року, на її думку, є робочими та підлягають оплаті. Як встановлено в судовому засіданні, що відповідно до наказу №24-П від 10.12.2013 року, копія якого надана відповідачем, 2,3,6,8,9,10 січня 2014 року були оголошені неробочими днями всіх служб Бердянського УВП УТОС, крім бригади охоронників, без будь якого їх відпрацювання в інші дні, зокрема, в суботи, як вважає позивач. А тому не можна стверджувати, що були якісь інші робочі дні у січні 2014 року, ніж ті, які вказані в табелі обліку робочого часу за січень 2014 року, та які підлягали би оплаті відповідно до ст.ст.115, 116 КЗпП України. Втім, прохаючи оплатити 6 днів січня 2014 року, позивач разом з тим не ставила питання щодо визнання зазначеного вище наказу незаконним, а тому її позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню. Суд звертає увагу, що посилання позивача в позові на те, що 13 січня 2014 року вона перебувала в отгулі, а в табелі обліку робочого часу цей день значиться як неробочий, не підтверджено ніякими доказами, як то заявою про надання їй дня відпочинку на цей день за відпрацьований раніше день у зв'язку з відкликом її з щорічної відпустки та виданого на підставі її заяви відповідного наказу по підприємству, та вона не заявляла до суду клопотання про їх витребування від відповідача, тому ці позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають. У зв'язку з вищенаведеним не підлягають задоволенню і вимоги щодо оплати їй днів тимчасової непрацездатності із розрахунку посадового окладу в 1530 грн., які заявлені як похідні від вимог щодо оплати 6 робочих днів січня 2014 року та за 13 січня 2014 року, та до того ж є так само неконкретизованими, без зазначення днів перебування на лікуванні. Відповідно до ст.49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Позивач в обґрунтування своєї вимоги щодо зобов'язання Бердянського УВП УТОС надати їй довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи, розміру заробітної плати за весь період роботи, про нараховану та виплачену заробітну плату з урахуванням індексації, посилалася на те, що видана на її заяву підприємством довідка не відповідає вимогам ст.49 КЗпП України та її заяві, а відомості про нараховану і виплачену заробітну плату їй потрібні для того, щоб нарахувати всю несплачену підприємством заробітну плату, а потім звернутися до суду про її виплату, не пропускаючи строк позовної давності. Тобто, позивач фактично, не заявляючи вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, намагається в цій цивільній справі витребувати необхідну їй інформацію для звернення до суду в майбутньому. Суд вважає, що видана позивачу довідка №102 від 12 серпня 2014 року, копія якої є в матеріалах справи, є такою, що відповідає положенням ст.49 КЗпП України. Позивачу при прийнятті на роботу був встановлений оклад згідно штатного розпису, щомісяця вона отримувала розрахункові листки, в яких зазначені суми нарахованої заробітної плати, матеріальної допомоги за листками непрацездатності, в тому числі і індексація, та відповідні відрахування з неї, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги з частині зобов'язання відповідача надати довідку про роботу є безпідставними та задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 року до дня поновлення на роботі суд вважає передчасними, які не можуть бути задоволені на майбутнє, оскільки оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі регулюється ст. 236 КЗпП України, тобто вже за наявності рішення суду про поновлення працівника на роботі і встановлення факту його невиконання роботодавцем певний період, тому вони задоволенню не підлягають. В частині зобов'язання Бердянського УВП УТОС виплатити позивачу несплачену матеріальну допомогу в сумі 700,00 грн. відповідно до п.3.7 колективного договору, то суд зважає на наступне: по-перше, позивачем не надано суду відповідних заяв до адміністрації підприємства щодо виділення такої допомоги у зв'язку з її стаціонарним лікуванням, а по-друге, відповідно до змін та доповнення до колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Бердянського УВП УТОС на 2011-2015 року, схвалених зборами трудового колективу, протокол №10 від 12.03.2014 року, як додаток до колективного договору прийнято Положення про надання матеріальної допомоги працівникам Бердянського УВП УТОС і заохочення у зв'язку з ювілейними датами, відповідно до якого матеріальна допомога адміністрацією підприємства за клопотанням (рішенням) профкому і правління ТППО УТОС виплачується один раз на рік в разі тривалої хвороби працівника з перебування на лікуванні в стаціонарі. Як видно з наданого самим позивачем розрахункового листка за лютий 2014 року, вона отримала матеріальну допомогу в 2014 році в розмірі 100 грн., тому підстав для її стягнення ще на загальну суму 700 грн. через її перебування на стаціонарному лікуванні сім разів немає. Отже, враховуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини та надані у їх підтвердження докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші пункти прохальної частини уточненої позовної заяви фактично є клопотаннями (про витребування копій наказу, колективного договору із змінами) чи дублюванням роз'яснень Пленуму Верховного Суду України з цього питання (постанова ПВСУ №9 від 06.11.1992р.) або положень ЦПК України ( ст.367 щодо негайного виконання рішень про поновлення на роботі, ст.211 щодо постановлення окремої ухвали (а не подання) в разі виявлення порушень закону), а тому не є позовними вимогами як спосіб захисту цивільних прав і інтересів та не підлягають вирішенню судом шляхом ухвалення з приводу них відповідних висновків. Зобов'язання Бердянського УВП УТОС сплатити їй витрати на підготовку і оформлення позовів в сумі 78,00 грн. також не є позовними вимогами, а вирішуються в порядку розподілу судових витрат відповідно до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України. Крім цього, за відсутності підстав для задоволення позову в цілому, судові витрати не підлягають відшкодуванню на користь позивача. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed