Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

Позов обгрунтовано тим, що наказом Приватного сільськогосподарського підприємства « Липовецьке» №61 від 27.12.2016 року позивача [PERSON] незаконно звільнено з посади головного бухгалтера згідно ст.40 ч.4 КЗпП України за прогули яких позивач не допускав. Позивач просив суд визнати незаконним та скасувати вказаний наказ, поновити його на посаді головного бухгалтера , стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену зарплату за жовтень та грудень 2016 року в сумі 7460 грн., стягнути 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди, так як він зазнав моральних та фізичних страждань внаслідок незаконного звільнення. В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги на суму 7460 грн., так як йому виплачено зарплату за жовтень та грудень 2016 року. Решту позову позивач та його представник підтримали. Спочатку в листопаді 2016 року директор підприємства дозволив йому виконувати трудові обов'язки за місцем його проживання , так як не опалювалось приміщення в якому було визначено при прийомі на роботу його місце роботи і де він спочатку працював. Пізніше, теж в листопаді 2016 року, директор підприємства усним наказом визначив йому місце роботи в приміщенні вісової підприємства, але він продовжив працювати за місцем свого проживання, так як санітарно-побутові умови в приміщенні вісової підприємства не відповідали діючому законодавству по площі приміщення з розрахунку на одного працівника та його робоче місце не було облаштоване необхідними технічними засобами. Представники відповідача пояснили, що позов не визнається. Позивача звільнено з роботи за прогули по останній доповідній від 27.12.2016 року за прогули 26.12.2016 року і 27.12.2016 року. Місце роботи позивача знаходилось в приміщенні де розташовувалась також і сільська рада. Але опалювати приміщення в якому знаходився кабінет позивача в зимовий період було економічно не обґрунтовано і тому директор підприємства в листопаді 2016 року дозволив позивачу виконувати трудові обов'язки за місцем його проживання. Але позивач не міг повноцінно виконувати свої трудові обов'язки за місцем проживання, так як підприємство продавало продукцію населенню і місце роботи головного бухгалтера повинно було бути по місцю знаходження підприємства для зручності покупців, а також для правильної організації роботи на підприємстві. . Тому директором підприємства в листопаді 2016 року позивачу було визначено місце роботи в приміщенні вісової підприємства. Але на вказане місце роботи позивач не з'являвся. Керівництво підприємства вважало, що позивач з'явиться на робоче місце , але цього не відбулось. Судом встановлено слідуюче. 12.09.2016 року позивача [PERSON] було прийнято на посаду головного бухгалтера Приватного сільськогосподарського підприємства « Липовецьке» і визначено місце його роботи в кабінеті, що розташований в приміщенні де розташовувалась також і сільська рада в [ADDRESS]. Але опалювати приміщення в якому знаходився кабінет позивача в зимовий період було економічно не обґрунтовано і тому директор підприємства в листопаді 2016 року дозволив позивачу виконувати трудові обов'язки за місцем його проживання. 30.11.2016 року усним наказом директора підприємства [PERSON] позивачу визначено інше місце роботи, а саме приміщення вісової підприємства в [ADDRESS]. Вказані обставини визнаються відповідачем який не пам'ятає тільки конкретної дати в листопаді 2016 року і тому є доведеним, що вказаний усний наказ директора підприємства оголошений позивачу 30.11.2016 року, тобто в останній день місяця. Вказане переміщення працівника не потребує згоди працівника відповідно до положень ст.32 ч.2 КЗпП України. 26.12.2016 року і 27.12.2016 року позивач був відсутній на робочому місці протягом робочого дня з 8 год. до 17 год., а саме в приміщенні вісової підприємства в [ADDRESS] без поважних причин, а знаходився вдома в [ADDRESS]., що підтверджується доповідною від 27.12.2016 року, показами свідка [PERSON] Посилання позивача на те, що він виконував роботу по місцю проживання не є правомірним, так як він був відсутній на робочому місці в приміщенні вісової підприємства і відповідно до ст.60 ЦПК України не довів яку конкретно роботу виконував, так як не надав доказів на підтвердження вказаних обставин. Стаття 6 ЗУ « Про охорону праці» передбачає слідуюче: Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов'язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці. За період простою з причин, передбачених частиною другою цієї статті, які виникли не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток. Працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавства про охорону праці, не додержується умов колективного договору з цих питань. У цьому разі працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного заробітку. Але відповідно до ст.60 ЦПК України позивач не надав належних і допустимих доказів, що санітарно-побутові умови в приміщенні вісової підприємства створювали небезпеку для його життя чи здоров'я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Наказом Приватного сільськогосподарського підприємства « Липовецьке» №61 від 27.12.2016 року позивача [PERSON] на законних підставах звільнено з посади головного бухгалтера згідно ст.40 ч.4 КЗпП України за прогули. Відповідно до ст.40 п.4 розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу здійснюється у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст.43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника відбулось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), так як на підприємстві немає первинної профспілкової організації, про що спір відсутній. Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення відповідно до ст.149 ч.1 КЗпП України відповідач зажадав від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, що підтверджується актом від 27.12.2016 року , але позивач відмовився дати пояснення. Вказаний доказ є допустимим і підписаний двома особами. Відповідно до ст.149 ч.3 КЗпП України , при обранні виду стягнення у виді звільнення позивача, відповідач врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку позивачем і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, що підтверджується слідуючими обставинами. Відповідно до наказу по підприємству від 27.12.2016 року за власним бажанням було звільнено [PERSON] якому відповідно до ст.116 ч.1 КЗпП України в день звільнення не проведено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, так як позивач здійснив прогул в цей день і не провів відповідні бухгалтерські нарахування звільненому працівнику, що негативно впливає на ділову репутацію відповідача і є також підставою для накладення штрафу на підприємство Головним управлінням Держпраці у Київській області який і було в послідуючому накладено в розмірі 3200 грн. постановою від 14.02.2017 року. Тому відповідно до ст.235 КЗпП України відсутні підстави для поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КЗпП України.

Outcome: dismissed