Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач у листопаді 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Соснівського районного суду міста [PERSON] від 04 червня 2017 року в справі 712/6225/17, суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] 268 867,53 грн. завданої матеріальної шкоди і 5000 грн. завданої моральної шкоди, а всього 273 867, 53 грн. шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В добровільному порядку відповідач не виконав рішення суду, у звязку з цим Соснівським ДВС було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа. Відповідачем було укладено зі своєю матірю [PERSON] договір дарування Ѕ квартири №101, що знаходиться в будинку №9 по вулиці Олексія Панченка ([PERSON]) у м.Черкаси. На думку позивача, договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], підлягає визнанню недійсним, оскільки є фіктивним. Оспорюваний правочин був вчинений без наміру створення будь-яких правових наслідків і мав на меті уникнення звернення стягнення на належну [PERSON] частину квартири в рахунок відшкодування завданої шкоди. За таких підстав, позивач просить визнати недійсним договір дарування Ѕ частини двокімнатної квартири №[ADDRESS] ([PERSON]) у м.Черкаси, укладений між [PERSON] та [PERSON] 11 листопада 2016 року. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення, зазначивши, що договір дарування спрямований на реальне настання юридичних наслідків. Крім того, не погоджується з тим, що є винним в даній ДТП, про заочне рішення щодо стягнення з нього коштів дізнався від працівника ДВС, який зателефонував йому та запросив до себе на прийом. Вказував, що рішення суду про визнання його винуватим у скоєнні ДТП було винесено 23.03.2017 року. Спірний договір був укладений 11.09.2016 року, тобто за більше ніж чотири місяці до винесення постанови. Зазначив, що здійснює відрахування в рахунок погашення боргу, що підтверджується квитанціями. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявилася. Скерувала до суду заперечення, за змістом яких просила відмовити у задоволенні позову. Відповідно до п-п. 9 п. 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України прийнятого Законом України 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, врахувавши думку сторін, здійснює розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 09.02.2018 року задоволена заява представника позивача про забезпечення позову. В порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру №[ADDRESS]. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини та дослідивши подані сторонами докази, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд в межах позовних вимог (ст.13 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 11 листопада 2016 року укладено договір дарування Ѕ частини квартири, відповідно до якого [PERSON] передав в дарунок, а [PERSON] прийняла у власність Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: м.Черкаси, вул.Олексія Панченка (колишня назва вул.[PERSON]), загальною площею 55,5 кв.м., житлова площа 31,9 кв.м. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 березня 2017 року у справі № 712/3203/17 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. Даною постановою встановлено, що 24 жовтня 2016 року близько 14 години 30 хвилин поблизу перехрестя вулиць Ярославська та Сумгаїтська у м. Черкаси сталося зіткнення автомобіля [NUMBER], яким керував [PERSON], та автомобіля «ВАЗ-21043», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. Дорожня транспортна пригода сталася з вини водія автомобіля «ВАЗ-21043» [PERSON], який в порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху України, перед початком руху, зміною напряму руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, допустивши зіткнення автомобілів. Заочним Рішенням Соснівського районного суду міста [PERSON] від 04 червня 2017 року в справі 712/6225/17, суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] 268 867,53 грн. завданої матеріальної шкоди і 5000 грн. завданої моральної шкоди, а всього 273 867, 53 грн. шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Постановою від 11 серпня 2017 року державного виконавця Соснівського ВДВС ГТУЮ у Черкаській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 712/6225/17, виданого 02 серпня 2017 року. Постанова про арешт майна боржника у вказаному виконавчому провадженні винесена Соснівським відділом ДВС м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області 11.08.2017 року. Згідно квитанції №3297939 від 10.1.2017 року, квитанції №3360192 від 09.11.2017 року, квитанції №3424941 від 07.12.2017 року, квитанції №3486422 від 04.01.2018 року, від 05.02.2018 року, від 06.03.2018 року, платіжного доручення №392 від 05.04.2018 боржник [PERSON] скерував на рахунки державного казначейства грошові кошти в сумі 4531,80 грн. для сплати заборгованості в рамках вказаного виконавчого провадження. Враховуючи, що відповідач [PERSON] в повному обсязі добровільно не виконав рішення Соснівського районного суду міста [PERSON] від 04 червня 2017 року в справі 712/6225/17, позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважав що договір дарування є фіктивним, укладеним для приховування майна відповідача. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину. Крім того, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм суд також повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, а також вказати які саме його права були порушені, невизнані або оспорені у звязку із укладанням даного правочину. Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15. Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України погодився з позицією суду першої інстанції, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Фіктивним може бути визнано будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлено судом, на виконання договору дарування від 11 листопада 2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], відбулася передача майна, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого власником квартири за адресою: [PERSON], [ADDRESS] зазначено [PERSON], тобто, враховуючи правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних та Верховного Суду України, вказаний договір дарування не може бути кваліфікований, як фіктивний. Діючим законодавством України не забороняється родичам укладати будь-які правочини, в тому числі договори дарування між собою. З тексту оспорюваного договору дарування вбачається, що сторони підтвердили, що договори відповідають їх дійсним намірам і не носять характеру фіктивних, договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало внутрішній волі, про що свідчать: п.п. 6, 7, 8, 9, 10, 12 договору дарування квартири. Суд також враховує, що на момент укладання оспорюваного договору дарування, жодних обтяжень на квартиру накладено не було, а також те, що згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов'язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Договір дарування від 11.11.2016 року укладений за чотири місяці до того, як Соснівським районним судом м.Черкаси була винесена постанови від 23.03.2017 року про визнання відповідча [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Посилання позивача на те, що спірний договір дарування є недійсним та таким, що порушує права позивача, оскільки укладений з метою приховання майна [PERSON] від виконання рішення суду, суд вважає необґрунтованим з огляду на те, що відповідно до наявних в матеріалах справи квитанцій та платіжного доручення боржник щомісячно перераховує кошти в рамках виконавчого провадження. Суд також критично ставиться до твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] продовжує проживати та зареєстрований у квартирі, яка належить обдарованій, оскільки лише тільки цей факт не може свідчити про те, що договір укладений без мети настання правових наслідків. Доводи позивача побудовані на припущеннях та в них не наведено належних та достовірних доказів того, що договір дарування від 11 листопада 2016 року був укладений без мети настання правових наслідків, а з метою приховання майна відповідача. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. Вирішуючи питання стосовно стягнення судових витрат, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідним компенсувати судові витрати за рахунок держави.

Outcome: dismissed