Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний Ощадний банк України») звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просив суд стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 2569 грн. 44 коп. та судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28.05.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», що є юридичною особою (найменування змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України» згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2011 року№502 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2003року №261») та фізичною особою [PERSON] було укладено Кредитний договір № 2276. В забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором 28.05.2008року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір Застави майна № 1, посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області . Відповідно до умов вказаного договору в заставу Банку було передано рухоме майно, а саме, транспортний засіб ВАЗ 210700-20. Відповідно до умов Кредитного договору позичальник отримав кошти у сумі 34350грн. під 17.5% річних із строком остаточного погашення 28.05.2013 року. Вказує, що оскільки позичальник систематично порушує умови кредитного договору, через що в неї утворилася заборгованість, а неодноразові нагадування по телефону, виїзди за місцем проживання, направлення письмових повідомлень про погашення заборгованості позитивних результатів не дали. За таких обставин позивач вимушений був звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів. Представник позивача ПАТ «Державний Ощадний банк України» у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні викладеним у заяві. Додала, що відповідач достовірно знаючи про те, що нею не повністю сплачені кошти за кредитом договором, які списувалися банківською установою з її зарплатної картки за її письмовою заявою, припинила погашення кредиту, мотивуючи свої дії тим, що у неї банком двічі незаконно списано кошти із картки на погашення кредиту. Крім того, в порушення пункту 7 (відповідальність сторін)Договору застави майна не виконала пункт 3.3.4., (права та обов'язки сторін) відповідно до якого заставодавець зобов'язаний за власний рахунок застрахувати предмет застави. Відповідач транспортний засіб, що був визначений предметом застави не застрахувала, лише в усній формі при особистій розмові сказала, що автомобіль потрапив у ДТП і попередньої страховки, що була їй виплачена, не вистачило на його повний ремонт, а тому в подальшому автомобіль застрахований не був. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у задоволені позову. Відповідач пояснила, що вона отримала у 2008 році у ПАТ «Державний Ощадний банк України» кредит, а предметом застави став автомобіль. Протягом чотирьох років вона добросовісно сплачувала кредит, написала заяву з проханням відраховувати з її заробітної плати, яка надходила на картку банку відповідну суму в рахунок погашення боргу. Зазначила, що у січні з її зарплатної картки банком було знято двічі, суму необхідну для сплати кредиту і вона вважала, що більше банку нічого не винна, а тому припинила сплачувати кредит. Вказала, що до неї приїздив представник служби безпеки банку з вимогою погасити заборгованість, а що стосується зникнення/списання з її картки подвійної суми коштів, представник пообіцяв з'ясувати, але ніяких відомостей розслідування даного інциденту від нього не надійшло. Що стосується невиконання умов договору застави, то відповідач пояснила, що автомобіль потрапив у ДТП, суми, яку виплатила страхова компанія, не вистачило на його відновлення, а тому вона його і не застрахувала. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.05.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», що є юридичною особою (найменування змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України» згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2011 року№502 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2003року №261») та фізичною особою [PERSON] було укладено Кредитний договір № 2276 (а.с.04-08). В забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором 28.05.2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір Застави майна № 1, посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області . Відповідно до умов вказаного договору в заставу Банку було передано рухоме майно, а саме, транспортний засіб ВАЗ 210700-20 (а.с.09-10). Відповідно до умов Кредитного договору позичальник отримав кошти у сумі 34350грн. під 17.5% річних із строком остаточного погашення 28.05.2013 року. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом. Відповідно до умов договору при порушенні строків платежів по грошовим зобов'язанням, позичальник зобов'язується сплачувати за кожен день простроченого платежу пеню у розмірі 0,04% від суми несплаченого платежу. У зв'язку з чим у [PERSON] утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 30.12.2013 року складає 2569,44грн. з яких: 661,41грн.- заборгованість по кредиту, 134,49грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 50,43грн - відшкодування 3% річних, 5,61грн. - втрата від інфляції, 1717,50грн. - штраф відповідно до п. 7.2 Договору застави майна. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання, з порушення умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов'язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів, встановлений договором. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.п. 3.3., 3.3.1., 3.3.2., 3.3.3., 3.3.4., .3.3.5., 3.3.6., 3.3.7., 3.3.8., 3.3.9., 3.3.10., 3.3.11. кредитного договору [PERSON] зобов'язалася належним чином використовувати і повернути банку кредит - отримані кошти, відсотки за користування кредитом у термін встановлений в договорі до 28.05.2013 року. Відповідач [PERSON] належним чином не виконала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, платежів не здійснює, чим порушує права позивача. Відповідно до п.4.2 Кредитного договору, у випадку порушення строків платежів за кредитом та відсотків за користування кредитом позичальник зобов'язується сплачувати за кожен день прострочення платежу пеню у розмірі 0,04 % від суми несплаченого платежу. Розрахунками поданими позивачем, підтверджено, що заборгованість за кредитом [PERSON] перед банком станом на 30.12.2014 року складає 2569,44грн. Зміст кредитного договору та договору застави, укладеного між банком та відповідачем, не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам та відповідає загальним вимогам і додержання яких є необхідним для чинності правочину. Крім того у судовому засіданні судом встановлено і це не заперечується і самим відповідачем, що вона знала про необхідність продовження сплати кредитного зобов'язання, а також знала про необхідність страхування предмету застави, але зобов'язання не виконала. Враховуючи викладене, аналізуючи матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд вважає доведеним факт невиконання [PERSON] свого зобов'язання, що випливає з кредитного договору та договору застави, у зв'язку з чим вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 Цивільно-процесуального Кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Outcome: approved