Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач у квітні 2012 року звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором № Д 08/02, укладеним 11.02.2008 року між ним та ТОВ «Зеніт 7», згідно якого останній отримав кредит у розмірі 500000 доларів США, зі сплатою 13,60% за користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 20.01.2013 року. Зобов'язання за вказаним кредитним договором були забезпечені шляхом укладання із відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року та договорами поруки з відповідачем [PERSON] та [PERSON]. ТОВ «Зеніт 7» зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконало, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 17.02.2012 року у розмірі 307143,04 доларів США. Просив стягнути солідарно із [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № Д 08/02 від 11.02.2008 року у розмірі 305891,48 доларів США, та стягнути із усіх відповідачів солідарно на користь позивача 10 000 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2014 року позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково. Стягнуто із ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 000 гривень, сплачений судовий збір у розмірі 229,4 гривень. В іншій частині позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду частково скасувати із наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 11.02.2008 року між ПАТ «ПриватБанк» та ТОВ «Зеніт 7» було укладено кредитний договір № Д 08/02, згідно якого останнє отримало кредит у розмірі 500000 доларів США, зі сплатою 13,60% за користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 20.01.2013 року. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. 11.02.2008 року між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки, відповідно до якого останні зобов'язувалися перед банком за виконання зобов'язань боржника за кредитним договором № Д 08/02 від 11.02.2008 року. 20.10.2010 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № Д 08/02 від 11.02.2008 року. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01.02.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 липня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року було визнано припиненим договори поруки, укладені [PERSON] та [PERSON] із позивачем на виконання зобов'язань боржника за кредитним договором № Д 08/02 від 11.02.2008 року. Посилаючись на вимоги ч. 3 ст.61 ЦПК України, суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення із [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 11.02.2008 року. Врахувавши те, що заявлені позивачем вимоги частково підтверджуються матеріалами справи, суд вважав позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» такими, що підлягають частковому задоволенню щодо стягнення із ПАТ «Акцент-Банк» на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором № Д 08/02 від 11.02.2008 року, що утворилася станом на 17.02.2012 року у розмірі 10000 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягнув із відповідача ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» понесені судові витрати пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 229,4 грн. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову до відповідачів [PERSON] та [PERSON] доводи апеляційної скарги товариства про те, що суд не врахував обставини у справі, оскільки сторони погодили строк дії кредитного договору до 20.01.2013 року. Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи те, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01.02.2013 року визнано припиненими договори поруки, укладені [PERSON] та [PERSON], а також договір іпотеки нерухомого майна, і це рішення суду набрало законної сили, у зв'язку із чим строк дії кредитного договору не впливає на зобов'язання, які є припиненими. А тому підставою відповідальності поручителів не можуть бути застосовані і положення укладених договорів та ст.ст.543,599 ЦК України про те, що зобов'язання діють до повного їх виконання. Але із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову погодитись не можна, оскільки вони суперечать вимогам законодавства та встановленим обставинам у справі. Відповідно до вимог ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Абзац перший частини першої ст.17 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. А ч.1 ст.559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01.02.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 липня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року було визнано припиненим договори поруки, укладені [PERSON] та [PERSON] Оскільки ПАТ «Акцент-Банк» є також поручителем за кредитним договором, а боржник - ТОВ «Зеніт-7» на теперішній час припинило своє існування, а тому стягнення грошових сум із ПАТ «Акцент-Банк» суперечить положенням ч.1 ст.559, ст.609 ЦК України, ст.17 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду повністю не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави лише для скасування судового рішення в частині задоволених позовних вимог, відповідно до вимог ч.3 ст.303, ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial