Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач, уточнивши свої позовні вимоги в порядку ст.31 ЦПК України (а.с.2-4, 68-69), просить суд зобовязати відповідачку [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні та розпорядженні нежитловим приміщенням магазином площею 66,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Запорізька область, м.Василівка, вул..Леніна 77 «а» шляхом заборони використання приміщення магазину для здійснення підприємницької діяльності, та покласти на відповідачку судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач сумісно з [PERSON], 13 липня 2007 року за договором купівлі - продажу купили приміщення вказаного магазину загальною площею 134,4 кв.м. На теперішній час, частки мазанину між позивачем та [PERSON] поділено та кожну частку виділено у окрему одиницю, згідно технічного паспорту на магазин площа магазину, належної позивачу складає 66,3 кв.м. Позивач вказує, що на теперішній час він не має можливості використовувати магазин за призначенням у зв'язку з тим, що приміщення магазину використовується його колишньою дружиною - [PERSON] для розміщення магазину. Відповідачка відмовляється звільнити магазин, чим позбавляє позивача права використання та розпорядження приміщенням, він не має доступу в магазин в не робочий час та може відвідувати спірне приміщення тільки як відвідувач магазину. За період з січня 2014 року по липень 2015 року позивач сплатив 10583 грн. 70 коп. - за оренду земельної ділянки, на який розташовано магазин. Кошти за оренду земельної ділянки відповідачка йому не повернула. Посилаючись на положення ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач вказує на те, що відповідачка порушує його право власності, а саме веде підприємницьку діяльність торгівлю продуктами харчування та іншими товарами, розташувавши у приміщенні магазину свої особисті речі, майно, товар, замінила замки на дверях. Відповідачка отримує дохід від торгівлі у спірному магазину, тоді як позивач змушений за договором оренди землі сплачувати орендну плату за земельну ділянку яку не використовує. 28 вересня 2015 року представником позивача було направлено письмову вимогу відповідачці про усунення перешкод в користуванні власністю та звільнення приміщення, однак на день предявлення позову відповідачка не звільнила магазин та чинить перешкоди у користуванні ним позивачу. У позасудовому порядку вирішення спору між сторонами виявилося неможливим. Посилаючись, крім вказаних норм законодавства, на положення ч.2 ст.48 Закону України «Про власність», ст.ст.15, 16, 316-321, 328, 319, 386-387, 390-391, 400 ЦК України, позивач просить задовольнити його вимоги. Позивач у судове засідання не зявився, суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача [PERSON] просила задовольнити позов повністю з підстав, вказаних у позовній заяві. Крім того, суду пояснила, що на теперішній час частки позивача та [PERSON] виділені в натурі, про що є два судових рішення. Крім наданих суду доказів факт того, що відповідачка перешкоджає позивачу у користуванні приміщенням магазину підтверджують покази допитаних судом свідків. Оскільки за договором оренди земельної ділянки, на якій розташований магазин укладений тільки з позивачем, співвласниця [PERSON] такого договору не укладала, позивач сам вимушений сплачувати орендну плату за земельну ділянку, на якій знаходиться магазин. Відповідачка [PERSON] проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що частка магазину була куплені [PERSON] під час шлюбу з нею, тому вона має право на частку у спільному майні подружжя. Співвласницею магазину є її сестра - [PERSON], чоловіком якої є [PERSON] Вона не чинить перешкод позивачу у користуванні магазином, оскільки там є вільна частина приміщення. На теперішній час вона здійснює підприємницьку діяльність, займається торгівлею в магазині, а позивач всіляко чинить їй перешкоди. Питання щодо порядку використання спільного приміщення магазину сторонами не вирішувалося, позивач лише вимагає від неї, щоб вона звільнила магазин. На теперішній час за рішенням суду за нею визнано право власності на 1\\4 частку магазину. Представник відповідача [PERSON] також просила відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з їх недоведеністю, посилаючись на те, що у справі відсутні докази того, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні приміщенням магазину. Позивач виїхав з м.Василівка, тому і не користується фактично приміщенням магазину. Питання щодо порядку користування спільною власністю у судовому порядку сторони не вирішували, позивач з такими вимогами не звертався до відповідачки. Заявлений позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, права власності, а саме зобовязання відповідачки не чинити йому перешкод у користуванні приміщенням магазину шляхом заборони використання приміщення магазину для здійснення підприємницької діяльності, не передбачений чинним законодавством України. Приміщення магазину купувалося під час шлюбу сторін, вони мали право спільної сумісної власності на 1\\2 частку магазину. На теперішній час за рішеннями суду частки у власності співвласників [PERSON] та [PERSON] виділені в натурі, визнано право власності на 1\\4 частку магазина за [PERSON], власність є спільною частковою. Сторони як співвласники мають рівні права на користування спірним приміщенням. Доказів наявності у позивача права особистої власності на 1\\2 частку магазину суду не надано. Жодних дій щодо примусового звільнення приміщення магазину відносно позивача, відповідачка не вчиняла, позивач добровільно покинув приміщення магазину та не використовує його. Проти спільного використання спірного приміщення відповідачка не заперечує, оскільки в магазині є вільне приміщення, яке може використовувати позивач. Також, посилаючись на положення ст.16, ч.7 ст.319, ст.320, ст.383 ЦК України, представник відповідачки вказувала на те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, права, не відповідає способам, передбаченим вказаними нормами, оскільки обмеження у здійсненні відповідачкою підприємницької діяльністі, вимогами законодавства не передбачено, спірний магазин використовується за призначенням. Свідок [PERSON] суду пояснила, що колишнє подружжя Бадун є її друзями. [PERSON] на теперішній час займається торгівлею у вказаному вище магазині. Частина приміщення, прибудова до нього та підвал магазину порожні. Позивач [PERSON] в магазині постійно не буває. Їй відомо, що один раз, рік тому, позивач приходив в магазин та брав товар, який хотів. Фактів того, щоб [PERSON] перешкоджала [PERSON] користуватися приміщенням магазину їй не відомо. Свідок [PERSON] дала суду аналогічні покази, додатково пояснила, що [PERSON] здійснює торгівельну діяльність в магазині протягом останніх семи років. Вона працювала в магазині продавцем та допомагала [PERSON] Останній рік позивача вона не бачила взагалі в магазині, їй відомо, що він виїхав та проживає у м.Запоріжжя. Свідок [PERSON] дала суду аналогічні покази. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є рідним братом відповідачки. Позивач має вільний доступ в магазин. Після розірвання шлюбу [PERSON] виїхав з м.Василівка. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначено способи такого захисту у судовому порядку, зокрема, окрім визначених ч.2 цієї статті, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У судовому засіданні встановлено, що з 04 листопада 1989 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу(а.с.46). Шлюб був розірваний рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2010 року, копія якого є у справі (а.с.26,47). Шлюб припинено з 01 листопада 2010 року, що підтверджено відміткою в паспорті позивача (а.с.27). За час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, позивачем за договором купівлі-продажу разом з [PERSON] було придбано приміщення магазину №5 по вул.Леніна 77 «а» в м.Василівка Запорізької області, що підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 30 липня 2007 року, Витягом з Державного реєстру правочинів та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, технічним паспортом на магазин, відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно копії яких є у справі (а.с.5-8, 13-14, 55). Співвласники [PERSON] та [PERSON] мали за договором рівні частки у власності по 1\\2 за кожним. Зі змісту договору вбачається, що покупцями виступали фізичні особи [PERSON] позивач у цій справі та [PERSON] третя особа у цій справі. В п.14 договору купівлі-продажу вбачається, що договір був укладений за згодою подружжя покупців, яка підтверджена письмовими заявами, посвідченими нотаріусом, які зберігаються у нотаріуса. Згідно з нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, 1\\2 частка магазину, придбана за час шлюбу [PERSON] належала сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 28 грудня 2011 року (а.с.95-96) було задоволено позов [PERSON], виділено їй в натурі 1\\2 частку магазину №5 по вул.Леніна,77 «а» в м.Василівка Запорізької області: літ. «а»: торгівельний зал площею 23,7 м.; торгівельний зал 4 площею 43,9 м, всього загальною площею 67,3 м.кв.; надано у користування огорожу №1, 4 та вбиральню. Крім того, відповідно до рішення того ж суду від 22 березня 2016 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2016 року (а.с.97-98) задоволено позов [PERSON] Припинено право власності за [PERSON] на 1\\4 частку вказаного магазину та визнано за [PERSON] направо власності на вказану 1\\4 частку магазину №5 по вул.Леніна б.77 «а» у м.Василівка Запорізької області. З наявних у справі судових рішень вбачається, що у звязку з виділом в натурі частки у власності на магазин [PERSON] власність співвласників стала спільною частковою. Крім того, у судовому порядку вирішено спір між подружжям Бадун щодо розподілу їх часток власності на 1\\2 частку магазина, за [PERSON] визнано право власності на 1\\4 частку магазину. Відповідно до положень ст. 356 ЦК України, на теперішній час спірний магазин є обєктом спільної часткової власності. Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності, що передбачено ст.320 ЦК України. Відповідно до свідоцтва про Державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.93) позивач [PERSON] зареєстрований як приватний підприємець з 31 січня 2007 року ; він є платником єдиного податку (а.с.94). Відповідно до свідоцтва про Державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.57) відповідачка [PERSON] зареєстрована як приватний підприємець з 23 листопада 2007 року . Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Ч.2 ст.50 ЦК України передбачено, що обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом. Ст. 42 Конституції України передбачає право кожного на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Конституцією передбачено обмеження зайняття підприємницькою діяльністю певного кола посадовців, до яких відповідачка не відноситься. Ч.7 ст.319 ЦК України передбачає, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст.320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Закон України «Про підприємництво» визначає загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України, встановлює гарантії свободи підприємництва та його державної підтримки. Відповідно до ч.1 ст.3 цього Закону підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству. Ст.13 цього ж Закону передбачає гарантії майнових прав підприємця, зокрема держава гарантує недоторканність майна і забезпечує захист права власності підприємця. Оскільки рішенням суду за [PERSON] визнано право власності на 1\\4 частку спірного магазину, вона, як приватний підприємець має право використовувати належну їй часту у спільній частковій власності частину приміщення магазина, для здійснення підприємницької діяльності. Обраний позивачем спосіб захисту його прав шляхом заборони [PERSON] використовувати приміщення магазину для здійснення підприємницької діяльності є неналежним способом захисту порушеного права, та такий спосіб законодавством України не передбачений. 28 вересня 2015 року представником позивача на адресу відповідачки було направлено письмову вимогу про звільнення приміщення магазину та сплату суми оренди земельної ділянки, на якій знаходиться приміщення магазину за січень2014 року липень 2015 року в сумі 10583 грн. 70 коп. Цей лист був вимогою досудового врегулювання спору (а.с.5). Вказаний лист не доводить факту перешкоджання відповідачкою позивачу використовувати приміщення магазину для здійснення підприємницької діяльності, а свідчить про наявність спору між сторонами з приводу користування спільним майном та його утримання, який може бути вирішено за згодою співвласників або у судовому порядку, відповідно до положень ст.358, ст. 360 ЦК України. Суд розяснює позивачу його право, у разі недосягнення згоди між співвласниками щодо володіння, утримання і користування ним належною йому часткою магазину, звернутися до суду з позовом про надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються майном, відповідної матеріальної компенсації. Рішенням №42 від 23 жовтня 2007 року Василівської міської ради було вирішено передати [PERSON] та [PERSON] в оренду строком на 4 роки земельну ділянку в м.Василівка по вул.Леніна 77 «а» площею 0,0840 га для розміщення та обслуговування магазину за вказаною адресою (а.с.17 зв.стор.). Зі змісту договору оренди землі, копія якого надана представником позивача, договір був укладений 14 листопада 2007 року між Василівською міською радою (орендодавцем) та [PERSON] і [PERSON] (орендарями). Позивачу та [PERSON] було передано в оренду земельну ділянку в м.Василівка по вул.Леніна 77 «а» загальною площею 0, 0840 га для розміщення та обслуговування магазину. Договір укладений на 4 роки з моменту його підписання сторонами та реєстрації у Василівській міській раді. Відповідно до п.7 договору орендатори мають переважне право на поновлення строку дії договору на новий строк, для чого вони повинні не пізніше 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про продовження його дії (а.с.15- 17). Посилання представника позивача на те, що земельну ділянку в оренду отримував лише [PERSON] та змушений сам сплачувати орендну плату є безпідставними та недоведеними. Окрім того, надана позивачем копія договору оренди не містить відомостей про його державну реєстрацію, що є обовязковим, відповідно до вимог законодавства, не містить відомостей про реєстрацію в міській раді за умовами договору, підписів сторін, печатки орендодавця, який є юридичною особою, а тому не є допустимим доказом у цій справі. Крім того, питання утримання майна, що є у спільній частковій власності. В тому числі і щодо земельної ділянки, на якій розміщено обєкт спільної часткової власності, можуть бути вирішені відповідно до положень ст.360 ЦК України. Суду не надано доказів того, що позивачка порушує права позивача як співвласника магазина та чинить йому перешкоди у користуванні його часткою у власністю. Посилання позивача, як на підставу задоволення його вимог на ст.48 Закону України «Про власність» є помилковими, оскільки цей Закон втратив чинність на підставі Закону України № 997-У від 27 квітня 2007 року; ст.400 ЦК України, на яку також помилково посилається позивач, не відноситься до правовідносин щодо користування спільною частковою власністю. Посилання представника відповідача як на підставу відмови в задоволенні позову на положення ст. 383 ЦК України також є помилковим, оскільки спір у цій справі не стосується житлових приміщень. Таким чином, з огляду на вищевказане підстав для задоволення позову суд не вбачає. Судові витрати, відповідно до положень ст.88 ЦПК України суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed