Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] , з наданням йому іншого постійного жилого приміщення, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», мотивуючи свої вимоги тим, що 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Кредитним договором № 1099/ФКВ-07 від 01.08.2007 року з усіма додатками та додатковими угодами, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] , та права вимоги за Іпотечним договором № 1099/Zфквіп-07 від 01.08.2007 року, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк», [PERSON] та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». 24.03.2020 року відповідачам було надіслано Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення, яка ними отримана 31.03.2020 року, однак у добровільному порядку не виконана. 08.05.2020 року на підставі Іпотечного договору № 1099/Zфквіп-07 від 01.08.2007 року за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 58,4 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , в якій зареєстровано відповідачів. Вказана трикімнатна квартира була набута відповідачами на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину та Рішення Харківського районного суду м. Києва від 20.11.1996 року, тобто не за рахунок кредитних коштів, тому позивач як власник квартири вважає правомірним у рахунок задоволення кредитних вимог здійснити виселення відповідачів із спірної квартири із наданням іншого постійного жилого приміщення, а саме: двокімнатної квартири загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить позивачу на праві власності, що є предметом даного спору. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до [PERSON] , [PERSON] про виселення, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , отримавши 04 серпня 2020 року копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 08 липня 2020 року строк. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Судом встановлено, що 01.08.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 1099/ФКВ-07, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику кредитні кошти у сумі 80 000,00 доларів США строком на 180 місяців до 28.07.2022 року, з процентною ставкою 14,30% річних. (а.с. 10-16) Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 01.08.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», [PERSON] та [PERSON] якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором № 1099/ФКВ-07 укладено Іпотечний договір № 1099/Zфквіп-07, предметом якого є трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 58,4 кв.м., жилою площею 40,4 кв.м. предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві власності в рівних частках: [PERSON] - Ѕ частина на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину від 12.12.2002 року, [PERSON] - Ѕ частина на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 20.11.1996 року. (а.с. 17-20) Згідно п. 4.3, 4.4. Іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4. цього Договору. У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього Договору. Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги, зокрема, шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. 05.02.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Кредитним договором № 1099/ФКВ-07 від 01.08.2007 року з усіма додатками та додатковими угодами, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] , та права вимоги за Іпотечним договором № 1099/Zфквіп-07 від 01.08.2007 року, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк», [PERSON] та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». (а.с. 21-24, 25-27) 24.03.2020 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на адресу [PERSON] , [PERSON] направлено письмову Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань шляхом погашення кредитної заборгованості на суму 4 302 145,86 грн., попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та запропоновано добровільно звільнити квартиру [ADDRESS] , яка є предметом Іпотечного договору. Письмова Вимога отримана адресатом 31.03.2020 року. (а.с. 28-30, 31-34) 05.05.2020 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,4 кв.м., жилою площею 40,4 кв.м. зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від. 08.05.2020 року. (а.с. 35) Крім того, на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. від 08.05.2020 року право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,5 кв.м., жилою площею 37,6 кв.м. зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від. 08.05.2020 року. (а.с. 36) Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, слугувало відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 391 Цивільного кодексу України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 Цивільного кодексу України ). Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону «Про іпотеку»). Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу України, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до частин другої, третьої статті 109 Житлового кодексу України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 Житлового кодексу України. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18), а також Верховним Судом у постанові від 04 червня 2020 року у справі № 641/2077/18. Відповідно до статті 47 Житлового кодексу України норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Таким чином, жила площа квартири, запропонована для вселення відповідачів, становить 37,6 кв.м. та відповідає встановленим вимогам. Як убачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є усунення перешкод відповідачами у здійснення права власності позивача, шляхом виселення відповідачів з належної позивачу на праві власності квартири з квартири [ADDRESS] , з наданням відповідачам іншого постійного жилого приміщення, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві власності позивачу ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», - з підстав набуття спірної квартири позивачем у власність в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, який відповідачами набуто не за кредитні кошти. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Аналізуючи наявні у справі докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для захисту права власності позивача, шляхом виселення відповідачів із квартири [ADDRESS] , з наданням їм іншого постійного жилого приміщення, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», - оскільки спірну квартиру по [ADDRESS] позивачем набуто у власність в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, який відповідачами набуто не за кредитні кошти, та користування відповідачами спірною квартирою без наявності правих підстав, зокрема, права власності на спірну квартиру, є чиненням відповідачами перешкод у користуванні та розпорядженні належною позивачу квартирою, шляхом проживання в ній без належного права користування житлом та всупереч такого волевиявлення його власника, що має ознаки протиправного зайняття приміщення приватного житлового фонду, тому право власності позивача підлягає відновленню, шляхом задоволення негаторного позову в межах даного провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За таких обставин, коли права власника порушені, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень своїх прав користуватись та розпоряджатись спірною квартирою. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до [PERSON] , [PERSON] про виселення, є обґрунтованим та підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Разом з тим, суд не убачає підстав для розподілу витрат на правничу допомогу, про надання якої зазначено позивачем у матеріалах справи, оскільки останні не містять Договору про надання правничої допомоги адвокатом в межах досліджуваного позову, акту виконаних адвокатом робіт та доказів оплати позивачем витрат на правничу допомогу, тому у суду відсутня можливість оцінити повноваження адвоката та визначення сторонами гонорару за надання тієї чи іншої послуги з правничої допомоги. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи повне задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 204,00 грн., тобто по 2 102,00 грн. з кожного, сплачений позивачем під час звернення з даним позовом до суду.

Outcome: approved