Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач та його представник просять суд визнати недійсним пункт 4.1.1. кредитного договору № ML -701/962/2007, укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», відповідно до якого за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. В обґрунтування своїх вимог позивач та його представник посилаються на те, що зазначений пункт договору порушує права позивача як споживача і суперечить Цивільному кодексу України. Представник відповідачів проти позову заперечує посилаючись на те, що сторони договору мають право зазначати в договорі будь-які положення за взаємною згодою. Також зазначає, що оспорюваний пункт договору не порушує права сторін договору, не протирічить вимогам Цивільного кодексу України. Крім того, представник відповідачів просить суд застосувати строк позовної давності і відмовити в позові з підстави пропуску строку на звернення до суду з позовною заявою. Судом встановлено, що 08 листопада 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML -701/962/2007, відповідно до якого [PERSON] отримав у банку кредит на погашення поточної заборгованості і на споживчі цілі в сумі 202481.60 доларів США строком до 08.11.2029 року з плаваючою процентною ставкою з фіксованим відсотком 4.49 % річних, з поверненням щомісяця суми кредиту та процентів за користування кредитом (а.с.4-7). Відповідно до п.4.1.1. вказаного договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору (а.с.7). За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки позивач [PERSON] отримав кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, необхідність застосування цього Закону України до споживчого кредитування звернуто увагу у Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). У цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору З матеріалів справи вбачається, що визначений в п.4.1.1. вказаного договору розмір пені 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожен день прострочки, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про те, що пункт 4.1.1. кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов?язання за споживчим кредитом, що становить 365% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника [PERSON], як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобовязань за спірним договором. Приймаючи до уваги викладене, суд позовні вимоги задовольняє і визнає недійсним пункт 4.1.1. кредитного договору № ML -701/962/2007, укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» 08 листопада 2007 року. Вимога представника відповідачів про застосування строку позовної давності і відмови в позові з підстави пропуску строку на звернення до суду з позовною заявою задоволенню не підлягає виходячи із наступного. Договір було укладено 08.11.2007 року. У вересні 2010 року, тобто в межах 3-х річного строку позовної давності, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання вказаного кредитного договору недійсним з інших підстав. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність була перервана предявленням вказаного позову, бо [PERSON] просив визнати недійсним кредитний договір в цілому, в т.ч. і п.4.1.1. Рішення суду було ухвалено 16.03.2011 року (а.с.36-41), але було скасоване 23.05.2012 року апеляційним судом Харківської області (а.с.42-46) і таким чином набрало чинності. Тобто, лише 23.05.2012 року позивач [PERSON] зрозумів. що йому відмовлено в позові про визнання договору недійсним. З цього часу і до предявлення до суду даного позову, який розглядається судом, не минув строк позовної давності. Таким чином. відсутні підстави для відмови в позові за пропуском строку позовної давності.

Outcome: approved