Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. [INFO] року о 10:00 на веб-сайті http://detector.media за адресою в мережі Інтернет: [INFO] була розміщена стаття «[INFO]» автора [PERSON], в якій було поширено інформацію щодо [PERSON], яка не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію. Так 12 абзац речення № 1: Найпопулярнішим, за версією Socialbakers українським каналом є відомий відеоблогер-утікач і рупор «руського міра» [PERSON], який спершу, на думку вашого автора, інсценував напад на самого себе й переслідування режиму [PERSON], у зв»язку з чим отримав політичний притулок у ЄС, під час Майдану почав активно співпрацювати з українською владою, а після поразки [PERSON] влаштував ще одну інсценізацію зі втечею й викладенням даних своєї кредитної картки для допомоги, а буквально за кілька днів уже став широкоцитованим провладними російськими ЗМІ». Абзац № 13 речення 2 та речення № 3: Чи є канал [PERSON] не безпечнішим за канал «Дождь» для українського споживача? (речення №1). Гадаю, так (речення № 2). Але Україна не має жодного впливу на інтернет-простір і не має свого «Роскомнадзора», щоби заборонити чи обмежити тих, хто порушує український закон в мережі (речення № 3); Абзац № 13 речення № 7: Єдиний канал, через який «відеоблогер» [PERSON] міг потрапити через телебачення до українського глядача, залишався канал «Дождь», а тепер канал [PERSON] знімає про заборону каналу «Дождь», а той вдячно коментує скандального українського псевдобіженця. Зважаючи на те, що Російську Федерацію законодавчо визнано країною агресором, яка окупувала частину території України, висловлювання «рупор руського міра» в Україні сприймається вкрай негативно. Застосовуючи до позивача такі висловлювання автор публікації створює у читачів негативну асоціацію про те, що позивач, який є популярним відеоблогером, висвітлює інформацію, своє бачення подій, що відбуваються, зокрема, в Україні та РФ, подає цю інформацію виключно в інтересах та з позиції прихильності до Російської Федерації, що не відповідає дійсності. Зі свого боку позивача, як професійний журналіст, намагається подавати інформацію про події, публічних та політичних діячів України та Російської Федерації всебічно, без схильності до тієї чи іншої сторони, та незалежно від приналежності до країни. В оспрюваній інформації щодо «інсценування нападу на самого себе й переслідування режиму [PERSON], у зв»язку із чим отримав політичний притулок в ЄС» немає жодного посилання на джерело, що покладає обов»язок саме на автора публікації за перевірку і поширення такої інформації. Автор статті наділяє українського журналіста досить неймовірними здібностями по інсценуванню власного переслідування «режимом [PERSON]» шляхом порушення у відношенні себе кількох кримінальних справ з метою отримання притулку у ЄС. Інформація ж про порушення позивачем українського закону у мережі не відповідає дійсності, оскільки [PERSON]. не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого у кримінальному провадженні, проте створює у читачів враження про позивача як про особу, що порушує у мережі закон та є небезпечною для українського споживача. Поширення цієї інформації завдає шкоди честі, гідності та ділової репутації позивача, оскільки формує негативне ставлення до нього збоку, зокрема, українських користувачів ресурсу Youtube. [PERSON] також стверджує. що позивач є «псевдо біженцем», що однозначно має негативний характер, оскільки це створює враження про те, що позивач насправді не отримав політичний притулок, у зв»язку із переслідуванням його з боку правоохоронних органів України, а лише створює враження особи, яка зазнала політичного тиску в Україні. Обставини, які передували отриманню позивачем політичного притулку у зв»язку із публікацією ряду резонансних статей за наслідками власного журналістського розслідування, та факт отримання такого притулку висвітлювались українськими ЗМІ, тому відповідач міг пересвідчитися, що [PERSON] не є «псевдо біженцем», а дійсно має такий статус. Таким чином, відповідачі умисно намагаються створити у читачів оспорюваної публікації враження про причетність позивача до порушень закону, поширили негативну та недостовірну інформацію, що є спробою відповідачів сформувати у читачів і громадськості хибну та безпідставну думку про позивача, як особу. Яка шляхом вчинення кримінальних правопорушень, інсценування власного переслідування та замаху на самого себе, змогла отримати статус політичного біженця ЄС, та стати уособленням «Русского міра». Поширюючи таку інформацію відповідачі не могли не усвідомлювати її негативний вплив на честь. Гідність та ділову репутацію позивача. Ці обставини є достатніми для судового втручання з метою захисту прав позивача, передбачених ст. 32 Конституції України. Зважаючи на такі обставини представник позивача просить суд: визнати недостовірною та такою. що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену [PERSON] та Громадською організацією «Детектор медіа» [INFO] року о 10:00 на веб-сайті http://detector.media за адресою в мережі Інтернет: [INFO] у статті «[INFO]», а саме: Речення № 1 абзацу № 12: «… рупор «русского міра» [PERSON]»; Речення № 1- № 3 абзацу 13: «Чи є канал [PERSON] не безпечнішим за канал «Дождь» для українського споживача? (речення № 1)Гадаю, так (речення № 2) Але Україна не має жодного впливу на інтернет-простір .. щоб заборонити чи обмежити тих, хто порушує український закон у мережі» (речення № 3); Речення № 7 абзацу № 13: «…Шарія … скандального українського псевдобіженця»; зобов»язати [PERSON] та Громадською організацією «Детектор медіа» не пізніше 5 днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати поширену ними [INFO] року о 10:00 на веб-сайті http://detector.media за адресою в мережі Інтернет: [INFO] у статті «[INFO]» недостовірну інформацію у спосіб, у який така інформація була поширена, а саме: шляхом оприлюднення на веб-сайті http://detector.media резолютивної частини рішення суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, просив задовольнити. Представники [PERSON] заперечували щодо задоволення позову. Пояснили, що за своїм змістом та основною метою статті було висвітлення проблематики розвитку та існування українських медіа та ЗМІ, а також акцентування уваги на тому, що значний обсяг інформації, що стосувався соціального та політичного розвитку Росії. Автором аналізується значний розвиток українських ЗМІ та їх стрімке професійне зростання на світовому рівні за останні роки порівняно з колишніми роками. Стаття [PERSON] була запропонована ним ГО «Детектор медіа» і в подальшому оцінена та перевірена, як критичний авторський матеріал, що містить аналіз і співставлення інформації, яка знаходиться у публічному доступі в мережі Інтернет та оприлюднена в різних засобам масової інформації. Представники ваажають, що інформація про спростування якої ідеться не може бути підставою для захисту честі, гідності та ділової репутації особи. Позивач для підтвердження своєї позиції використовує лише власне бачення та власні доводи, що не підкріплені фактами. Натомість інформація розміщена у статті є результатом розслідування, що було проведено правоохоронними органами, інформації зі ЗМІ тощо. Зазначене представником позивача є нічим іншим, як критичною оцінкою відомої інформації, судженнями автора, що не може бути спростовано у судовому порядку. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право означає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. У частині другій зазначено, що здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. посадові чи публічні особи мають право на захист свого приватного життя, але межа захисту їх репутації повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення політичних та інших питань, пов»язаних з їх діяльністю. При цьому публічні особи мають усвідомлювати, що стаючи такими особами, свідомо обмежують своє право на повагу до особистого, сімейного життя і повинна бути терпимою навіть до жорстокої критики. Європейський суд в своєму рішенні у справі Лінгенс проти Австрії зазначив, що свобода вираження своїх поглядів являє собою одну з підвалин демократичного суспільства. Більше того, переслідування журналіста за виловлені ним судження суд кваліфікував як своєрідну цензуру, яка мала б утримувати його від повторення подібної практики в майбутньому і відштовхнути від повторення подібної практики в майбутньому і відштовхнути від участі у громадських дискусіях. При оцінці сул день Лінгенса суд звернув увагу на необхідність розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - неможливо. Зважаючи на вищенаведене, представники відповідача, зважаючи на роз»яснення Пленуму Верховного Суду України, положень чинного законодавства України, вважають, що позивачем не доведено наявність обставин, з якими законотворець пов»язує можливість задоволення позову про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації. Та ґрунтуючись на тому, що судження журналістів та їх погляди,як критична оцінка певних фактів і подій, що відповідає викладеним у ст. 10 Конвенції постулатам та є допустимою для журналіста в тому числі і в аспекті того, що позивач є публічною особою, а отже особою до якої прикуті погляди громадськості, правові підстави для задоволення позову відсутні. Представник ГО «Детектор медіа» також просив відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Газетою поширено авторські матеріали оціночного, критичного характеру, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства України. Вимога про визнання поширеної інформації такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача не є належним способом захисту в даній категорії справ, оскільки фактично є вимогою про встановлення судом факту завдання позивачу моральної шкоди, хоча така вимога не заявлена. Відповідачі в цілому критично оцінюють діяльність позивача як патріота України, журналіста - розслідувача, що створює образ патріотично налаштованого борця за сильну, демократичну та незалежну державу, внаслідок чого є потерпілим від дій влади і втікачем від її переслідувань. Інформація наведена у статті є суспільно значимою, тобто є предметом громадського інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає необхідність здійснювати зайву само цензуру. Висловлювання, які просить спростувати позивач єне містять фактичних даним, є суб»єктивними оцінюючими, критичними висловлюваннями і підтвердження не потребують. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає. що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується учасниками процесу, що [INFO] року о 10:00 на веб-сайті http://detector.media за адресою в мережі Інтернет: [INFO] була розміщена стаття «[INFO]» автора [PERSON]. Власником зазначеного веб-сайту є Громадська організація «Детектор медіа». У зазначеній публікації наведено, зокрема, наступне: «Найпопулярнішим, за версією Socialbakers українським каналом є відомий відеоблогер-утікач і рупор «руського міра» [PERSON], який спершу, на думку вашого автора, інсценував напад на самого себе й переслідування режиму [PERSON], у зв»язку з чим отримав політичний притулок у ЄС, під час Майдану почав активно співпрацювати з українською владою, а після поразки [PERSON] влаштував ще одну інсценізацію зі втечею й викладенням даних своєї кредитної картки для допомоги, а буквально за кілька днів уже став широкоцитованим провладними російськими ЗМІ»; «Чи є канал [PERSON] не безпечнішим за канал «Дождь» для українського споживача?. Гадаю, так. Але Україна не має жодного впливу на інтернет-простір і не має свого «Роскомнадзора», щоби заборонити чи обмежити тих, хто порушує український закон в мережі»; «Єдиний канал, через який «відеоблогер» [PERSON] міг потрапити через телебачення до українського глядача, залишався канал «Дождь», а тепер канал [PERSON] знімає про заборону каналу «Дождь», а той вдячно коментує скандального українського псевдо біженця». Приписами ст. 270 ЦК України встановлені види особистих немайнових прав, зокрема, право на повагу до гідності та честі, що відповідно до вимог ст. 269 ЦК України належать фізичній особі довіку. В свою чергу відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи , а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. роз'яснив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна поведінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Представник позивача вважає, що поширена інформація є недостовірною, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], який є публічною особою, журналістом, відомим відеоблогером та висвітлює інформацію і власне бачення подій, що відбуваються. Таким чином підлягає спростуванню інформація вказана у позові, а саме: «… рупор «русского міра» [PERSON]»; «Чи є канал [PERSON] не безпечнішим за канал «Дождь» для українського споживача? Гадаю, так. Але Україна не має жодного впливу на інтернет-простір .. щоб заборонити чи обмежити тих, хто порушує український закон у мережі»; «…[PERSON] … скандального українського псевдобіженця»; Відповідно до ст.. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. За положеннями. 1,4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджуються про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства вчиненні будь - яких інших дій (наприклад, порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема опублікування її у пресі, поширення в мережі інтернет. Відповідачі вважають, що інформація, спростування якої вимагається є критичною оцінкою, судженнями автора публікації щодо діяльності позивача. [PERSON] є публічною особою. а отже має бути готовий до критики у свій бік. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. звернуто увагу на те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критики, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучі вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає в свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Суд погоджується з твердженням представників відповідачів щодо того, що позивач, як публічна має бути готовим до публічного обговорення та може піддаватися гострій критиці. Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні справі Де Хеєс і Гільзес проти Бельгії, стаття 10 Конвенції захищає не лише висловлені відомості і судження, але й форму в якій це робиться. В той же час свобода журналіста включає право на можливу долю перебільшення і, навіть, провокації. В свою чергу Пленум Верховного суду України в пункті 21 Постанови № 1 від 27.02.2009 р. виклав наступну позицію - при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165(1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного житла. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи будь - якій іншій галузі). У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячів та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та соціальної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08.07.1986 р. у справі Лінгенса проти Австрії зазначив, що слід розмежовувати факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само як з питань, що становлять громадський інтерес. Не лише сама преса має повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з справах «Лінгенс проти Австрії», «Українська прес-Група проти України» справа № 72713/01). За положеннями ст. 30 Закону України «Про інформацію» Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Виходячи зі змісту публікації, беручи до уваги, яким чином викладені висловлювання в контексті статті, спростування яких вимагається, можливо зробити висновок про те, що останні є оціночними судженнями автора статті, критичним, суб»єктивним баченням автора діяльності публічної особи, а отже, в розумінні положень чинного законодавства України, не є інформацією, яка підлягає визнанню недостовірною та такою, що підлягає спростуванню. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що представником [PERSON] не доведено обставин, з якими законотворець передбачає можливість захисту прав та інтересів особи, а тому вважає за можливе відмовити у задоволенні заявлених вимог в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. За таких обставин не підлягає задоволенню і вимога представника позивача щодо зобов»язання відповідачів спростувати таку інформацію. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed