Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач у листопаді 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-3). В обґрунтування вимог зазначив, що з листопада 2015 року перебував у трудових правовідносинах із ТОВ «АРТ-ПРОМ», але офіційно оформлений був лише в лютому 2016 року. Працював на посаді шліфувальника по дереву на меблевій фабриці м. Павлоград. 15 вересня 2016 року звільнився за власним бажанням. В день звільнення розрахунок із ним проведений не був, у звязку із чим, він звернувся до відповідача з приводу повного розрахунку при звільненні. 28 вересня 2016 року із відповідач перерахував грошові кошти в сумі 2\~830,07 грн. в якості розрахунку при звільненні. Позивач вважає, що затримка розрахунку при звільненні становить 14\~календарних днів, за які слід стягнути компенсацію за несвоєчасний та неповний розрахунок при звільненні. Посилаючись на викладені у позові обставини, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача компенсацію середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період затримки розрахунку з 15.09.2016 року по 28.09.2016 року у розмірі 3\~045,70 грн. шляхом перерахування вказаних коштів на картковий рахунок позивача в АБ «Південний»; стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 2\~000,00 грн. шляхом перерахування вказаних коштів на картковий рахунок позивача в АБ «Південний»; стягнути на його користь із відповідача витрати на правову допомогу шляхом перерахування вказаних коштів на картковий рахунок позивача в АБ «Південний». Позивач у судове засідання не зявився. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов у повному обсязі (а.с.24). Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду представник надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.32). У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, повязаних із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на працю. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, зясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що в період з 23 лютого 2016 року по 15 вересня 2016 року [PERSON] в ТОВ «Арт-Пром» на посаді шліфувальника по дереву дільниці деревообробки (а.с.6,9). Наказом №718 від 15.09.2016 року [PERSON] звільнено на підставі ст..38 КЗпПУ, - за власним бажанням (а.с.10). Із довідки №87/09 від 28.09.2016 року вбачається, що розрахунок при звільненні із [PERSON] здійснено 28 вересня 2016 року шляхом перерахування йому заробітної за вересень 2016 року в сумі 2\~830,07 грн. (а.с.12,13). Згідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст.. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП України стягується на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 роз'яснено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає у повному обсязі недоведеними з боку позивача позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період затримки розрахунку, тому із ТОВ «АРТ-ПРОМ» належить стягнути на користь позивача грошові кошти в сумі 3\~045,70 грн. Щодо вимог позивача про стягнення про стягнення моральної шкоди, суд виходить із наступного. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За правилом ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування та відшкодування моральної шкоди. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Аналізуючи здобуті по справі докази суд першої інстанції вважає, що обставини на які [PERSON] посилався як на підставу позовних вимог є необґрунтованими, недоведеними, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд виходить із наступного. Відповідно до ст.. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи вищевикладене суд зауважує, що позивачем не надано жодних достатніх, належних та допустимих доказів здійснення ним витрат на правову допомогу, а надана письмова розписка про отримання [PERSON] від [PERSON] не може свідчити про оплату вказаних послуг, тому суд не приймає її до уваги, інших доказів позивачем не надано. Тому, зважаючи на викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що в силу ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, його вимоги належать частковому задоволенню, тому судові витрати по справі у сумі 640,00 грн. слід стягнути із відповідача. На підставі викладеного, і

Outcome: approved