Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Прищепа О.А. звернувся до суду із позовом в якому просить визнати незаконною та скасувати постанову Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 02.06.2021 року № 1555/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Позов обґрунтовано тим, що 10.12.2004 року [PERSON] було складено заповіт, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плужик Г.О. за реєстровим № 84655, спадкоємцем вказано [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, 19.05.2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Біляївського районного нотаріального округу Одеської області - Підгірняк О.А. із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 10.12.2004 року, нотаріусом була заведена спадкова справа № 27/2014, під час формування спадкової справи було встановлено, що 16.05.2005 року було складено інший заповіт за яким [PERSON] на випадок смерті заповідає [PERSON] своє майно. Рішенням Біляївського районного суду у справі № 496/3395/17 заповіт від 16.05.2005 року було визнано нікчемним. 28.05.2021 року позивач звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом 10.12.2004 року, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальних дій від 02.06.2021 року № 1555/02-31, оскільки існує заповіт, який складений пізніше 16.05.2005 р. та який є нікчемним, однак ця обставина чинність попереднього заповіту не відновлює відповідно до ч. 4 ст. 1254 ЦК України. Позивач вважає, що нікчемність заповіту не породжує настання правових наслідків, для заповіту на його користь, не скасовує його, вважає відмову нотаріуса необгрунтованою. Ухвалою суду від 08.07.2021 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 39). Ухвалою від 27.08.2021 р. було витребувано копію спадкової справи № 27/2014 після смерті [PERSON] (а.с. 42). Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області в судове засідання не з`явився, але матеріали справи містять заяву про розгляд справи за їх відсутності. Не погоджуючись із позовними вимогами, від відповідача надійшов відзив на позов, у якому завідувач Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки існує заповіт від 16.05.2005 року, який визнано нікчемним, але визнання його нікчемним чинність попереднього заповіту від 10.12.2004 р., який був складений на ім`я позивача, не відновлює, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до статі 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав суду оскаржувану постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 02.06.2021 року. Ознайомившись із змістом, якої суд встановив, що підставою для відмови стало наявність рішення Біляївського районного суду від 10.03.2021 року № 496/3395/17, яким позов [PERSON] задоволено частково. Визнано нікчемним заповіт від 16 травня 2005 року згідно якого [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] .. У визнанні заповіту дійсним, визнанні права спадкування за заповітом, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (а.с. 12-17). Відмовлячи в задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Закону України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачені ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», не є вичерпним. За наявності умов, передбачених 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріуса може відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ознайомившись з наданими суду письмовими доказами, а саме копією рішення суду від 10.03.2021 року та постанови нотаріуса від 02.06.2021 р. суд встановив, що [PERSON] вже звертався до суду з вимогою про визнання його заповіту дійсним та просив визнати право спадкування за даним заповітом, та зобов`язання вчинити певні дії, однак рішенням суду йому було відмовлено у задоволенні цих позовних вимог, при цьому позивач не надав доказів оскарження даного рішення, рішення набрало законної сили. Діючи в межах позовних вимог, згідно яких позивач просить визнати незаконною постанову нотаріуса, суд повинен перевірити законність підстав для відмови, якими керувалась нотаріус. Так, вивчивши копію оскаржуваної постанови, суд виходить з того, що нотаріус в свою чергу, при винесенні постанови виходила із норм закону, а саме ст. 129-1 Конституції України «Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.», ст. 18 ЦПК України «Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.» та на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Рішення Біляївського районного суду від 10.03.2021 року № 496/3395/17 [PERSON] відмовлено в вимогах про визнання права спадкування за заповітом, і ця відмова не оскаржена, отже він позбавлений права спадкування за зазначеним заповітом і це його право не поновлено. Щодо посилань представника позивача на Постанову ВС від 01 березня 2021 року по справі № 473/1878/19, то суд не приймає її до уваги, оскільки обставини визначені нею, відрізняються від обставин по справі за позовом [PERSON] . З рішення Біляївського районного суду від 10.03.2021 року № 496/3395/17, яке ґрунтується на відповідній експертизі вбачається, що підпис від імені [PERSON] в заповіті від 16.05.2005 року, виконано (за часом виконання підпису від імені [PERSON] у цьому заповіті) пізніше жовтня 2013 року. Записи під № 61, датовані 16.05.2005 р., на аркуші журналу для реєстрації нотаріальних дій виконані у період часу пізніше січня 2013 року. Померла [PERSON] 05.03.2014 р., тобто рішенням суду не встановлено, що [PERSON] не підписувала новий заповіт, а отже її волевиявлення на складання нового заповіту існувало. Частина ст. 82 ЦПК України зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed