Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» 09.07.2015 року звернулося до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 31.03.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до якого йому надано кредит в сумі 30 000 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі, передбаченому договором, позичальник зобовязувався погашати своєчасно заборгованість за кредитом та відсотками, але своїх зобовязань не виконав, станом на 01.04.2015 року сума заборгованості за кредитом з врахуванням заборгованості за тілом кредиту, за відсотками, пенею становить 1 360 193 грн.34 коп. З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 31.03.2008 року укладено договір поруки, згідно якого вона як поручитель взяла на себе зобовязання відповідати перед кредитором за виконання позичальником умов кредитного договору в повному обсязі, в разі невиконання зобовязань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають як солідарні боржники. 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, відповідно до якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до якого відбулася заміна кредитора за договором, позичальником за яким є [PERSON] А тому позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно вказану суму боргу та судові витрати. [PERSON] 08.09.2015 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Омега Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», 3-я особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про захист прав споживача та визнання договору факторингу частково недійсним, мотивуючи тим, що 31.03.2008 року між ним та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір споживчого кредитування, всупереч вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав відповідної інформації, необхідної споживачу для здійснення свідомого вибору, в договорі відсутня істотна умова детальний розпис загальної вартості кредиту. 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» /правонаступник «Омега Банк»/ та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, за яким відбулося відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором, також 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором, позичальником за яким є [PERSON], але відповідно до п.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників субєктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Отже, банк не мав правових підстав для відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи позивача, який не є субєктом господарювання, так само не було такого права у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступати право вимоги на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». Крім того, відповідачі не повідомили позивача належним чином про відступлення права вимоги за кредитним договором та не надали належних доказів, а саме: відсутній реєстр заборгованостей, акти приймання-передачі документів, бухгалтерські документи, які містять дані про те, що 28.11.2012 року на рахунок первісного кредитора було зараховано відповідну суму, а тому вказані вище договори факторингу мають бути визнані недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України в частині, що стосується кредитного договору з позичальником [PERSON] Позивач просив суд визнати недійсним договір факторингу від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині, що стосується передачі права вимоги за кредитним договором від 31.03.2008 року № 2622/0308/71-027, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та [PERSON]; визнати недійсним договір факторингу від 28.11.2012 року, укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині, що стосується передачі права вимоги за кредитним договором від 31.03.2008 року № 2622/0308/71-027, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та [PERSON] [PERSON] було подано до суду письмову заяву про уточнення позовних вимог /т.2, а.с.49-52/, в якій він просив суд визнати також недійсним договір від 28.11.2012 року про передачу прав за іпотечним договором, укладений між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині, що стосується передачі права вимоги за договором іпотеки від 31.03.2008 року, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та [PERSON]; визнати недійсним договір від 28.11.2012 року про передачу прав за іпотечним договором, укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині, що стосується передачі права вимоги за договором іпотеки від 31.03.2008 року, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та [PERSON] Під час розгляду справи за ухвалою суду від 21.10.2015 року /т.2, а.с.67/ Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було залучено до участі у справі як співвідповідача. Відповідно до ухвали суду від 25.03.2016 року /т.1, а.с.213-214/ було обєднано в одне провадження вимоги за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про захист прав споживача та визнання договорів факторингу і договорів про передачу прав за іпотечним договором частково недійсними. В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» позов підтримав, в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. Представник [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги [PERSON] в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» просила відмовити, позов [PERSON] підтримала. [PERSON] позов ТОВ «Кредитні ініціативи» не визнала, вважає договір поруки від 31.03.2008 року припиненим. Представник ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі представника банку. Представник ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в судове засідання також не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов ТОВ «Кредитні ініціативи» підлягає до задоволення частково, а в задоволенні позову [PERSON] належить відмовити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 31.03.2008 року між ВАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2622/0308/71-027 на строк до 25.03.2038 року, згідно якого позичальнику було надано кредит у розмірі 30 000 дол. США, а позичальник зобовязувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені договором, що стверджується копією цього кредитного договору /т.1, а.с. 9-15 /. П.1.3 договору передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу з метою придбання квартири [ADDRESS] /п.1.4 договору/. Як вбачається з копії кредитного договору, цей договір підписано представником банку та позичальником, що свідчить про те, що позичальник з умовами договору був ознайомлений, повністю погодився з ними при підписанні договору. Згідно п.10.13 договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, в повному обсязі. Відповідно до п.1.5 договору, до складу сукупної /загальної/ вартості кредиту для позичальника /його витрат/ у звязку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених договором процентів, комісій, можливих неустойок, а також вартість витрат, повязаних з укладанням іпотечного договору, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором. З врахуванням наведеного при вирішенні спору судом не приймаються до уваги посилання відповідача [PERSON] в письмових поясненнях стосовно того, що при укладенні кредитного договору було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: банк не надав відповідної інформації, необхідної споживачу для здійснення свідомого вибору, в договорі відсутня істотна умова детальний розпис загальної вартості кредиту. Вбачається, що кредитний договір відповідає положенням ч. 2 ст. 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'', чинної на момент виникнення правовідносин, а саме містить особу та місцезнаходження кредитодавця; мету - для оплати коштів за договором купівлі-продажу про придбання квартири, форму його забезпечення іпотека, предмет договору - кредитні кошти у розмірі 30 000 дол. США, плату за користування у розмірі 11,9 % річних, строк погашення до 25.03.2038 року, порядок проведення розрахунку щодо повернення коштів, здійснення оплати за проценти, порядок нарахування процентів, право досторокового погашення, дата видачі кредиту. Як передбачено положеннями ст.203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі змісту ч. 1 ст.627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ознайомившися з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позичальник підписав договір, чим висловив своє волевиявлення. Крім того, позичальнику ніщо не перешкоджало отримати кредит у національній валюті. Доказів протилежного відповідачами не надано. Згідно п.8.1. кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. При розрахунку суми пені за кількість днів у році приймається 360. В судовому засіданні також встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та [PERSON] укладено 31.03.2008 року договір поруки № 2622/0308/71-027-Р-1, на підставі якого поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, нарахованих банком позичальнику згідно з вказаним вище кредитним договором, що слідує з копії договору поруки /т.1, а.с.17/. Згідно п. 2 договору поруки поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники. Відповідальність поручителя за цим договором обмежується сумою кредиту, визначеною згідно з основним зобовязанням, нарахованими процентами, пенями, комісіями та іншими платежами, передбаченими основним зобовязанням /п.3 договору поруки/. Як встановлено судом, 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», юридична особа, яка має статус фінансової установи за законодавством України та внесена до Державного реєстру фінансових установ України /свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серія ФК № 357 від 16.11.2012 року/ -фактор, укладено договір факторингу № 15, за умовами якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор набуває право вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактора, останній має право нараховувати в якості нового кредитора, проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обовязкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому. Перехід від банку до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в розрахункову дату та після сплати фактором ціни продажу в повному обсязі, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Наведене стверджується копією договору факторингу з додатками /т.1, а.с.142-185/. З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2012 року між АТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» підписано також акти прийому передачі Реєстру заборгованостей боржників, прийому-передачі персональних даних в електронному вигляді, прийому-передачі інформації згідно Реєстру заборгованості боржників в електронному вигляді, що слідує з копій цих документів /т.1, а.с.186-188/. Додатком до даного договору є Реєстр заборгованостей боржників / т.2, а.с.170-172/. 28.11.2012 року між вказаними вище сторонами підписано також договір про відступлення прав за іпотечними договорами , який посвідчено нотаріально /т.2, а.с.167-168/, відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведений у Додатку № 1 до цього договору. Крім того, 28.11.2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» здійснило розрахунок з ПАТ «Сведбанк» у повному обсязі та в порядку, встановленому умовами договору, що стверджується копіями повідомлення за підписом директора ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від 02.10.2013 року та довідки за підписом голови правління ПАТ «Омега Банк», яке є правонаступником ПАТ «Сведбанк» /т.2, а.с.173-174/. Отже, після сплати фактором відповідних грошових коштів згідно умов договору до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» перейшло право вимоги до позичальника [PERSON] на підставі кредитного договору та до поручителя [PERSON] на підставі договору поруки. Судом встановлено, що 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс»-клієнт та ТОВ «Кредитні ініціативи» юридична особа, яка має статус фінансової установи за законодавством України та внесена до Державного реєстру фінансових установ України /свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серія ФК № 214 від 22.09.2008 року/ -фактор, укладено договір факторингу, згідно якого клієнт відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі повязані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів, в тому числі тих, які можуть виникнути у майбутньому, у звязку із нарахуванням фактором в якості нового кредитора, процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів по відношенню до боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по оплаті обовязкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому. Сторони домовились, що одночасно з відступленням права вимоги заборгованості згідно з цим договором, клієнт передає фактору права за договорами забезпечення. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в дату відступлення, якою є дата укладення цього договору, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Сторони в день укладення цього договору також складають та скріплюють своїми печатками акт прийому передачі Реєстру заборгованостей. Все вищенаведене стверджується копією договору факторингу з відповідними додатками до нього /т.1, а.с.118-141/. В реєстрі заборгованостей боржників /а.с.136-138/ значиться [PERSON]. Між сторонами цього договору 28.11.2012 року укладено договір про передачу прав за іпотечним договором, який посвідчено нотаріально, додатком № 1 до якого є перелік договорів іпотеки, права вимоги за якими відступаються фактору /т.1, а.с.112-117/. А згідно повідомлення за підписом директора ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від 02.10.2013 року /т.2, а.с.190/, 28.11.2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» здійснило розрахунок з ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у повному обсязі та в порядку, встановленому умовами договору. Отже, суд вважає, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги до позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] на підставі договору факторингу, на який вказано вище в рішенні. За ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до приписів ст.514 цього Кодексу, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. А ст.516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. За положеннями ст.1078 цього Кодексу, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Ст.1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом. Як встановлено судом, ТОВ «Кредитні ініціативи» надсилалося і позичальнику, і поручителю повідомлення про відступлення права грошової вимоги із зазначенням підстав набуття права вимоги, розміру грошової вимоги, яка підлягає виконанню, необхідних для сплати коштів реквізитів. Так, сама [PERSON] надала суду копію такої вимоги від 23.07.2014 року /т.2, а.с.222/. Отже, відповідно до вищенаведених правових норм та досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги до відповідачів за кредитним договором та договором поруки, які були укладені 31.03.2008 року між відповідачами та ВАТ «Сведбанк». Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання /неналежне виконання/. За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Крім вищенаведених правових норм, умовами кредитного договору також передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового виконання боргових зобовязань при настанні наступних обставин: зокрема, якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені договором /п.3.8 кредитного договору/. Відповідно до ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників /солідарних боржників/ кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обовязку у повному обсязі одним із боржників припиняє обовязок решти солідарних боржників перед кредитором. За ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу /регрес/ до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. З розрахунку заборгованості, який надано позивачем /т.1, а.с.24/, вбачається, що позичальником порушено умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, оскільки останній платіж на погашення кредиту позичальником здійснено 30.09.2011 року. Цього не заперечувала і представник відповідача [PERSON] Так, станом на 01.04.2015 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить: 28 358 дол.США заборгованість за кредитом, що за офіційним курсом НБУ на цю дату /1 дол.США =23,451383 грн./ становить 665 034 грн.32 коп., 17343,67 дол.США-сума несплачених відсотків за користування кредитом, що становить 406 733 грн.05 коп., пеня 12298,89 дол.США, що становить 288 425 грн.97 коп., всього 1 360 193 грн.34 коп. За ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Представник позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» просив суд стягнути з відповідачів заборгованість саме в гривневому еквіваленті. Вказаний вище розрахунок заборгованості приймається судом до уваги, оскільки його проведено відповідно до умов кредитного договору, вказані суми заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пенею станом на 28.11.2012 року співпадають із сумами, зазначеними в Реєстрі заборгованостей /додаток до договору факторингу/, суми заборгованості та суми всіх проплат позичальника відображено у виписці по особовому рахунку [PERSON] за період з 31.03.2008 року по 28.11.2012 року /т.3, а.с.50-93/. Цей розрахунок не спростовано відповідачами. Представником відповідача [PERSON] було надано в судовому засіданні письмове клопотання про застосування строків позовної давності при вирішенні спору. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до приписів ст.258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). За ч.ч. 3,4 ст.267 цього Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року по справі № 6-116 цс13 викладено правову позицію стосовно того, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. При цьому стягнення неустойки /пені, штрафу/ обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня /місяця/, з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Але за приписами ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Згідно п.10.11 кредитного договору, сторони домовились, що строк позовної давності за будь-якими вимогами банку, що випливають з цього договору, встановлюється тривалістю десять років. Як вказано вище, останній платіж позичальником здійснено 30.09.2011 року, з позовом позивач звернувся 09.07.2015 року, тобто, для вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, за відсотками та пенею погоджений сторонами строк позовної давності не закінчився. Представник відповідача [PERSON] звернулася також до суду із заявою про зменшення пені на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, посилаючись на те, що відповідач має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на даний час не працює, з 2009 року його стан здоровя значно погіршився, йому встановлено 3-ю групу інвалідності, він перебуває на обліку у лікаря-невропатолога з приводу судомних нападів, регулярно викликає через це швидку допомогу. За ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] має на утриманні двох малолітніх дітей: дочку [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей /т.2, а.с.219-220/, 01.09.2010 року йому було встановлено 3-ю групу інвалідності від загального захворювання, що слідує з копії довідки МСЕК та копії індивідуальної програми реабілітації інваліда /т.2, а.с.214-217/, з 12.05.2015 року відповідач звільнений з роботи і не працює по даний час, що стверджується копією трудової книжки відповідача / т.3, а.с.118-121/. Позивачем нараховано пеню в сумі 288 425 грн. 97 коп. А тому враховуючи майновий стан позичальника, який на даний час не працює, має на утриманні двох дітей, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання, оскільки на доведення протилежного доказів суду не надано, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 50 % від нарахованої суми, тобто, до 144 212 грн.98 коп. Щодо солідарної відповідальності поручителя, то суд виходить з наступного. Заперечуючи проти позову [PERSON] посилалася на те, що порука є припиненою, оскільки позивач не предявив до поручителя вимоги про погашення боргу протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. За ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. В п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору, строк дії поруки не встановлений, оскільки п.10 договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, а строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обовязків, передбачених основним зобовязанням. Правовий аналіз зазначеної вище норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти, як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таку правову позицію було викладено у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14), яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування. Як зазначалось вище, з вересня 2011 року позичальник перестав виконувати свої зобов`язання за договором, крім того, позивачем було направлено досудову вимогу від 23.07.2014 року, в якій було визначено строк виконання основного зобовязання у строк до 30 днів з моменту надіслання цієї вимоги /т.2, а.с.222/, тобто, кредитором було змінено строк виконання основного зобовязання. В квітні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, надіславши позовну заяву з відповідними документами, тобто, позивач звернувся з позовом до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором після спливу шести місяців з часу несплати боржником чергового платежу за договором та з дати, визначеної самим позивачем як строк виконання основного зобовязання достроково. За таких обставин суд вважає, що порука є припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України та відмовляє у задоволенні позовних вимог до поручителя. Щодо вимог [PERSON] про визнання частково недійсними вказаних вище договорів факторингу та договорів про передачу прав за іпотечним договором, то судом приймаються до уваги наступні обставини. Так, в обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що відповідно до п.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників субєктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Отже, банк не мав правових підстав для відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи позивача, який не є субєктом господарювання, так само не було такого права у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступати право вимоги на користь ТОВ «Кредитні ініціативи»; відповідачі не повідомили позивача належним чином про відступлення права вимоги за кредитним договором та не надали належних доказів, які містять дані про те, що 28.11.2012 року на рахунок первісного кредитора було зараховано відповідну суму, а тому вказані вище договори факторингу мають бути визнані недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України в частині, що стосується кредитного договору з позичальником [PERSON] Відповідно до ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Отже, нормативно-правові акти, які мають вищу юридичну силу, не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги на підставі договорів факторингу. Хоча надання факторингових послуг - неліцензована діяльність , однак, юридичній особі необхідно одержати дозвіл (зареєструватися) для надання фінансових послуг. Відповідно до п.11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг визнається фінансовою послугою. Ст. 5 вищезазначеного закону встановлює, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами- субєктами підприємницької діяльності. Особа набуває статусу фінансової установи після внесення про неї запису до відповідного державного реєстру фінансових установ. Тобто, в законодавстві міститься пряма вказівка на те, що послуги факторингу надаються тільки фінансовими установами. Як вказано вище в рішенні, і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», і ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстровані як фінансові установи, тобто, мають право надавати фінансові послуги. Також вище в рішенні вказано на те, що суду було надано копії договорів факторингу з усіма необхідними додатками, з повідомленнями про сплату відповідних коштів, оригінали цих документів та нотаріально засвідчені копії оглядалися в судовому засіданні. Позичальника також було повідомлено про відступлення права вимоги, що встановлено судом і на що вказано вище. Крім того, [PERSON] не вказує, які ж його права порушено при укладенні вказаних вище договорів, тоді як з вересня 2011 року він жодних коштів на погашення кредиту не сплачує ні первісному кредитору, ні ТОВ «Кредитні ініціативи». Тобто, посилання [PERSON] на невідповідність договорів факторингу та договорів про передачу прав за іпотечним договором вимогам законодавства є необґрунтованими, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А тому суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] за його необґрунтованості. Судом не приймаються до уваги також посилання на те, що у ТОВ «Кредитні ініціативи» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, оскільки така ліцензія необхідна при наданні кредиту в іноземній валюті, а ТОВ «Кредитні ініціативи» кредит [PERSON] не надавало, кредит було надано ПАТ «Сведбанк». Представником [PERSON] було надано суду копію постанови державного виконавця відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 29.08.2011 року з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 5077 від 11.08.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Сведбанк» боргу в сумі 33501,45 дол. США та 30328,66 грн. за рахунок предмета іпотеки /т.2, а.с.221/. В п.17 наведеної вище Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 розяснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Представник відповідача [PERSON] та [PERSON] в суді вказали на те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису закінчено у звязку з неможливістю виконання, на даний час відсутні будь-які виконавчі провадження щодо задоволення вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором та договором іпотеки, які було укладено з [PERSON] А тому з врахуванням всього вищенаведеного суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 1 215 980 грн.35 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту -665034 грн.32 коп., за відсотками -406 733 грн.05 коп., пені -144 212 грн.98 коп. Договір поруки суд вважає припиненим, а тому відмовляє в задоволенні вимог до поручителя. Позов [PERSON] суд вважає необґрунтованим з наведених вище підстав та відмовляє в його задоволенні. На підставі ст.ст.79,88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» судовий збір в сумі 3654 грн. максимальна ставка судового збору на день подачі позову.

Outcome: partial