Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позовні вимоги. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилими приміщеннями. Свої вимоги мотивував тим, що в квартирі крім нього та третіх осіб по справі зареєстрвані ще відповідачі, які не проживають за місцем своєї реєстрації уже тривалий час. [PERSON] у 2002 році виїхала за кордон та проживає там. [PERSON] вийшла заміж та з 2003 року, також не проживає у спірній квартирі. [PERSON] не проживає у квартирі за місцем реєстрації з 2012 року. Зазначає, що відповідачі не надають коштів на утримання житла. Крім того, їхня сім`я позбавлена можливості оформити субсидії та укласти договір найму, оскільки місце проживання відповідачів невідоме. Враховуючи вищевикладене, просив суд визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2021 року відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. Позиція сторін по справі. Позивач в судове засідання для розгляду справи не з`явився, подав клопотання про здійснення розгляду без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Конверти з ухвалою про відкриття провадження по справі, а також судові повістки повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». За згодою позивача, у відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку. Треті особи по справі на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] подали до суду клопотання про здійснення розгляду без їх участі. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позову. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Встановлені судом фактичні обставини справи. Згідно наявної в матеріалах справи довідки відділу житлового господарства ЛКП «Княже місто з місця проживання про склад сім`ї і прописки, в квартирі за адресою [ADDRESS] , - зареєстровано сім осіб: 1. [PERSON] -внук; 2. [PERSON] - невістка; 3. [PERSON] -внучка; 4. [PERSON] - внучка; 5. [PERSON] -дочка; 6. [PERSON] -правнучка; 7. [PERSON] -син. Відповідно до актів від 22 березня 2021, 20 січня 2021 року, 18 листопада 2020 року, 18 вересня 2020 року ЛКП «Княже місто», комісії здійснили вихід на місце проживання, та встановили, що зі слів сусідів [PERSON] , не проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] з 2002 року, [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 2003 року, [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 2012 року, але всі вони ній зареєстровані. Мотиви прийняття рішення судом. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймача бо члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Результат аналізу статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження№ 61-37646св18). У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). Згідно з ч. 2 ст. 107 Житлового кодексу (ЖК) Української РСР у разі вибуття наймача та членів. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved