Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач у справі звернувся до суду із позовом до відповідача, посилаючись на те, що утримує та проводить обслуговування підземного автопаркінгу за адресою [ADDRESS] у м. Києві на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 30.09.2005 року №211, яким передано житловий будинок з підземним автопаргінгом для його подальшого обслуговування підприємством. Позивач вказував, що будинок введений в експлуатацію, що підтверджено Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об»єкта. Позивач вказував, що відповідач у справі є власником машиомісця [ADDRESS] на праві приватної власності, що підтверджено Договором купівлі-продажу машиномісця від 19.12.2011 року. Позивач вказував, що відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України та п.6ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» усі власники квартир тат нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільного майна багатоквартирного будинку. Позивач вказував що у порядку ч.1 ст. 360 ЦК ч. 2 ст. 322 ЦК України вказував, що співвласники відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов»язаний брати участь у витратах на управління, утримання,збереження спільного майна, у сплати податків та зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов»язаннями пов»язаними із спільним майном та утримувати своє майно. Позивач вказував, що у відповідності до ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» кожен співвласник несе зобов»язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонту технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до розміру його частки співвласника. Позивач вказував, що відповідач не несе витрати по утриманню паркінгу у зв»язку із чим у нього виникла заборгованість за період з березня 2012 року по жовтень 2015 року у сумі 10 049,49 грн. на надані послуги. Позивач вказував, у зв»язку із невиконанням відповідачем своїх зобов»язань по утриманню паркінгу виникла перед позивачем заборгованість у розмірі 7 409,49 грн. Позивач вказував, що з боку відповідача не надходило жодних претензій щодо невідповідної якості утримання або надання неякісних послуг або не у повному розмірі. З посиланням на вимоги ст. 625ЦК Украхни позивач вказував, просив стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3 відсотки річних від суми боргу, що складає всього заборгованість у розмірі 12330,16 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити на підставі наданих доказів. В судовому засіданні відповідач позов не визнав, подав письмові заперечення проти позову (а.с.60-67). Вказував, що послуги вказані позивачем в «Розрахунках витрат на утримання паргінгу власниками машиномісць по [ADDRESS]» за функціональним призначенням відносяться до житлово-комунальних послуг, порядок надання яких споживачем врегульований Законом України «Про житлово-комунальні послуги». З посиланням на вимоги ст. ст. 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між сторонами по справі( виконавець,споживач), як учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг провині ґрунтуватися на договорі про надання житлово-комунальних послуг, укладеному на основні типового договору, а обов»язку споживача оплачувати вартість житлово-комунальних послуг має передувати виконання позивачем обов»язку підготувати договір на надання житлово-комунальних послуг та надання його на підписання споживачу. Відповідач вказував, що у порядку постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року №529 типовий договір про надання послуг з утримання підземного паргінгу між сторонами у справі не укладався, а тому вважає безпідставними твердження позивача, щодо обов»язку відповідача оплачувати послуги на позадоговірних засадах, з посиланням на висновок ВСУ України у постанові від 10.10.2012 року та ухвалах Апеляційного суду м. Києва справі [NUMBER]-ц/759/13638/2013 від 16.10 2013 року та по справі22-ц/796/2932/2013. Відповідач вказував, що позивачем не надано жодних доказів, що останній звертався до відповідача із пропозицією укласти типовий договір або надіслав його на адресу відповідача з пропозицією укласти, а топу відповідач вважає що такі твердження позивача суперечать вимогам ст.ст. 3,6,203,626,627,628,638 ЦК України. З посиланням на вимоги ст.ст. 15,31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач вказував, що ціни та тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах та органами місцевого самоврядування, відповідно до їх повноважень визначених законом. Вказував, що порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої групи визначає Кабінет міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно-обгрунтованих витрат на їх виробництво. Відповідач вказував, що така позиція також викладена в ухвалі ВСУ України від 07.07.2010 року у справі №6-9237св09. А тому із посиланням також на позицію суддів Апеляційного суду України в справі № 22-ц/796/8355/2013 від 18.06.2013 року вказує, що акти КП «Житло-Сервіс», яке відповідно до його Статуту є підприємством комунальної власності, а саме накази від 29.02.2012 року №33, від 27.04.2012 року №54, від 27.06.2012 року №93, від 27.08.2012 року та додані до них «Розрахунки витрат на утримання паркінгу власниками мащиномісць по [ADDRESS]» яким встановлені витрати на утримання паркінгів і за функціональним призначенням фактично є цінами /тарифами на житлово-комунальні послуги, затверджені одноособово директором КП «Житло-Сервіс», а отже ґрунтуються на акті одностороннього волевиявлення позивача, що не може створити обов»язку у відповідача здійснити оплату зазначених позивачем витрат. А тому відповідач вважає, що позивач не надав на підтвердження своїх вимог стосовно вартості обслуговування паркнігу по [ADDRESS] в м. Києві та доказів того, що при визначені розрахунку щодо оплати утримання паркінгу позивач виходив з цін тарифів, сформованих та затверджених в установленому законом порядку відповідними уповноваженими органами. Відповідач також вказував, що наданий відповідачем «Розрахунок розміру заборгованості машиномісце [NUMBER] в паркінгу по [ADDRESS] ([PERSON].)зі змісту неможливо встановити чи вчинені ці витрати на одне машиномісце чи на всі машиномісця у паркінгу. Також позивач вказує, що при звернення до суду позивач пропустив строк позовної давності, оскільки стягує заборгованість яка утворилася за період з березня 2012 року по жовтень 2015 року, позов подав до суду 01.10.2013 року, натомість як трирічний строк позовної давності у відповідності до ст.ст. 256,257,261,267ЦК України сплинула у березня 2015 року., а тому просить суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Згідно ст. 57 -60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідач у справі відповідно до Договору купівлі-продажу від 29.12.2011 року ( а.с.12) є власником машиномісця [NUMBER] в паркінгу по [ADDRESS] в м. Києві. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не існувало договірних відносин щодо утримання машиномісця [NUMBER] в паркінгу по [ADDRESS] в м. Києві. Судом встановлено,що докази на які посилається позивач щодо надання послуг по утриманню паркінгу за адресою [ADDRESS] (а.с.17-31) «Розрахунки витрат на утримання паркінгу власниками мащиномісць по [ADDRESS]» яким встановлені витрати на утримання паркінгів і за функціональним призначенням фактично є цінами /тарифами на житлово-комунальні послуги, затверджені одноособово директором КП «Житло-Сервіс», а отже ґрунтуються на акті одностороннього волевиявлення позивача, що не може створити обов»язку у відповідача здійснити оплату зазначених позивачем витрат. Судом встановлено, що позивачем у справі не надано докази, що позивачем було подано на затвердження до Органів місцевого самоврядування на затвердження ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно-обгрунтованих витрат на їх виробництво,на підставі яких позивач нарахував заборгованість за утримання паркінгу відповідачу, та які долучив до справи у якості доказів щодо формування тарифів ( а.с.17-31). Судом встановлено, що позивач при звернення до суду пропустив строк позовної давності, оскільки стягує заборгованість яка утворилася за період з березня 2012 року по жовтень 2015 року, позов подав до суду 01.10.2015 року, натомість як трирічний строк позовної давності у відповідності до ст.ст. 256,257,261,267ЦК України сплинув у березні 2015 року, та не подав до суду заяву про поновлення пропущеного з поважних причин строку звернення до суду, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що позов з боку позивача не доведений та задоволенню не підлягає. У порядку ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed