Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатної [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Шевченківської в м. Києві державної адміністрації, [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] та [PERSON], про вселення, усунення перешкод та встановлення порядку користування квартирою. Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності він є співвласником 1/4 частини квартири [ADDRESS] (надалі - квартира). Дана квартира має житлову площу 44,8 кв.м. та складається з трьох кімнат - 21,1 кв.м., 9,5 кв.м. та 14,2 кв.м. Також, співвласниками квартири є [PERSON], яка володіє 1/2 частиною квартири та [PERSON], яка має право власності на 1/4 частину квартири. При цьому, враховуючи те, що [PERSON] було визнано недієздатною та призначено її опікуном [PERSON], остання, користуючись своїм правом опікуна, вільно використовує 1/3 частину квартири. Також, на сьогоднішній день, окрім відповідача, позивача та його малолітньої доньки - [PERSON], в квартирі також зареєстровані і фактично проживають його рідна сестра [PERSON] та її малолітні діти - [PERSON] і [PERSON] Разом з тим, оскільки відповідач створила позивачу умови, в яких він не міг проживати в квартирі, останній був вимушений залишити її та оселитися разом зі своєю сім'єю у квартирі дружини. При цьому, оскільки у квартирі дружини фактично проживають сім осіб, він зі своєю дружиною та донькою містяться у маленькій кімнаті площею 8,5 кв.м. На підставі зазначеного та враховуючи те, що він має законні права користуватись своєю частиною квартири, а також те, що умови проживання його сім'ї у квартирі дружини є дуже несприятливими, позивач просив позов задовольнити та вселити його та його малолітню дитину в спірну квартиру, зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою та встановити порядок користування квартирою, виділивши в користування: позивачу та його доньці житлову кімнату площею 14,2 кв.м.; [PERSON] житлову кімнату площею 21,1 кв.м.; [PERSON] житлову кімнату площею 9,5 кв.м., а інші нежитлові приміщення, зокрема, кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовані шафи, балкон залишити у загальному користуванні. Разом з тим, 17 грудня 2013 року відповідачем до суду подано зустрічний позов [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатної [PERSON], до [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Шевченківської в м. Києві державної адміністрації, [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] та [PERSON], про встановлення порядку користування квартирою, який був прийнятий 17 грудня 2013 року до спільного провадження з первісним позовом. Зустрічний позов мотивовано тим, що дійсно відповідач зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі разом зі своєю донькою - [PERSON] та її неповнолітніми дітьми: [PERSON] та [PERSON] При цьому, останнім часом (понад два роки) стосунки відповідача та її доньки [PERSON] із позивачем не склалися, оскільки останній постійно влаштовував скандали щодо своєї частки в квартирі, вимагав виселення [PERSON] та її дітей з квартири і в ультимативній формі вимагав від відповідача продати спірну квартиру та половину коштів від продажу віддати йому, що взагалі є неприйнятним, так як ця квартира є єдиним їхнім житлом. Крім того, відповідач зазначає, що вона та [PERSON] неодноразово пропонували позивачу викупити у нього його частку квартири, але останній не погоджується з цим та вимагає або половину вартості квартири або щоб відповідач придбала йому двокімнатну квартиру. Враховуючи зазначене і те, що позивач не хоче врегульовувати цей спір мирним шляхом, відповідач просила суд встановити порядок володіння і користування квартирою, виділивши в користування позивачу житлову кімнату площею 9,5 кв.м., а відповідачу [PERSON] та [PERSON] житлові кімнати площами 14,2 та 21,1 кв.м. разом із балконом 0,96 кв.м., а підсобні приміщення - кухню, ванну кімнату, санвузол, коридор та вбудовану шафу залишити у загальному користуванні. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі та просили задовольнити їх. Проти задоволення зустрічного позову заперечували, посилаючись на те, що оскільки позивач та його дитина різної статті, то лише у кімнаті площею 14,2 кв.м. є реальна можливість відгородити площу для нормального розвитку та навчання дитини. Крім того, позивач зазначив, що виділивши у користування відповідачу кімнату площею 9,5 кв.м. відступлення від її частки буде незначним, а враховуючи те, що вона є опікуном [PERSON], відповідач взагалі може користуватись кімнатою площею 21,1 кв.м. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Позовні вимоги за первісним позовом вважають необґрунтованими та такими, що порушують права як відповідача, так і [PERSON], яка є співвласником квартири, і малолітніх дітей, які прописані та проживають в спірній квартирі. Також відповідач пояснила, що вона жодним чином не перешкоджає позивачу в користуванні квартирою, не чинить перепон для його проживання в ній разом з сім'єю, однак у них наявний спір щодо визначення порядку користування цією квартирою. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Також [PERSON] пояснила, що вона з матір'ю жодним чином не перешкоджають позивачу в користуванні квартирою, не чинять перепон для його проживання в ній, однак у них наявний спір щодо визначення порядку користування цією квартирою. Третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської в м. Києві державної адміністрації у судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки представника суд не повідомила. Представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської в м. Києві державної адміністрації Скопич Д.І. в судовому засіданні пояснила, що служба захищає права усіх дітей, які зареєстровані у квартирі, а стосовно вирішення спору послалась на розсуд суду. Прокурор Тесленко В.В. у судовому засідання позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі, при цьому зазначив, що вважає вимоги за первісним позовом необґрунтованими. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, третю особу - [PERSON], представника третьої особи - Служби у справах дітей Шевченківської в м. Києві державної адміністрації Скопич Д.І. та прокурора, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні достовірно встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Так, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 21 вересня 1998 року, Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 грудня 2002 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 грудня 2002 року [PERSON] має право власності на 1/2 частину квартири, [PERSON] має право власності на 1/4 частину квартири, [PERSON] має право власності на 1/4 частину квартири (а.с. 8-10). Згідно довідки ЖЕК «Татарка» № 1504 (форма № 3) від 28 серпня 2013 року на даний час у спірній квартирі зареєстровані - з 1994 року [PERSON], з 2002 року [PERSON], з 2002 року [PERSON], а також малолітні діти: з 2002 року [PERSON], [INFO], з 2008 року [PERSON], [INFO] та з 2009 року [PERSON], [INFO] (а.с. 13). При цьому, відповідно до витягу з Розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 2018 від 16 грудня 2002 року на підставі рішення Васильківського районного суду м. Василькова Київської обл. [PERSON] призначено опікуном над недієздатною сестрою - [PERSON] (а.с. 18). Як вбачається з первісної позовної заяви, позивач, серед іншого, просить вселити його з його малолітньою дитиною в спірну квартиру та зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 383 та ст. 391 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зі змісту первісної позовної заяви та пояснень позивача і його представника в судовому засіданні вбачається, що як на доказ обставин для задоволення даних вимог вони посилаються на постанову про відмову в порушення кримінальної справи від 08 вересня 2012 року, в якій зазначено, що 01 вересня 2012 року близько 19 год. 40 хв. відповідач не впускала позивача та його дружину з дитиною до квартири (а.с. 16). Разом з тим, суд критично оцінює даний доказ, оскільки, як вбачається з даної постанови, зазначена в ній подія мала місце ще у вересні 2012 року. При цьому, з пояснень відповідача та третьої особи - [PERSON] встановлено, що суперечка між ними сталась один раз і то у зв'язку з тим, що позивач влаштовував сварку щодо своєї частки в квартирі та вимагав негайного виселення [PERSON] та її дітей з квартири. Також відповідач та [PERSON] пояснили, що вони жодним чином не перешкоджають позивачу в користуванні квартирою, не чинять перепон для його проживання в ній, однак у них наявний спір щодо визначення порядку користування цією квартирою. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі зазначеного та враховуючи те, що обставин, які б свідчили про перешкоджання відповідачем в користуванні позивачу та його сім'ї спірною квартирою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки такі обставини не ґрунтуються на належних, допустимих та достатніх доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про вселення його з малолітньою дитиною в спірну квартиру та про зобов'язання відповідача не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог, як за первісним, так і за зустрічним позовом, щодо встановлення порядку користування квартирою слід зазначити наступне. Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] дана квартира складається з трьох кімнат площею 21,1 кв.м., 9,5 кв.м. та 14,2 кв.м., кухні площею 7,2 кв.м., ванної кімнати 2,1 кв.м., вбиральні площею 1,1 кв.м., коридору площею 4,9 кв.м., вбудованих шаф 0,5 кв.м. та 0,6 кв.м, балкону площею 3,2 кв.м. Загальна площа квартири становить 64,56 кв.м., а житлова 44,8 кв.м. (а.с. 11-12 ). На підставі зазначеного та виходячи із часток, які належать на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], судом встановлено, що позивачу та відповідачу по справі в спірній квартирі припадає по 11,2 кв.м. житлової площі, а [PERSON] - 22,4 кв.м. житлової площі. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, оскільки позивач в спірній квартирі не проживає, порядок щодо користування квартирою між сторонами відсутній. Згідно з ч. 1 ст. 355 та ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При цьому, відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) останньої підлягає поділу в натурі, якщо сторонам можливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як встановлено, при визначенні порядку користування квартирою, який запропонований позивачем, відступлення від ідеальних часток відповідача та [PERSON] буде становити 3,0 кв.м., при цьому, згідно запропонованого відповідачем порядку користування квартирою відступлення від ідеальної частки позивача буде складати лише 1,7 кв.м. На підставі вищезазначеного та враховуючи те, що жодна з кімнат в квартирі не відповідає ідеальній частці співвласників, суд, виходячи з розумності та об'єктивності, а також зважаючи на права всіх осіб, які зареєстровані та фактично мають право користування квартирою, вважає, що запропонований відповідачем варіант визначення порядку користування квартирою в найбільшій мірі відповідатиме ідеальним часткам співвласників та найбільш враховує баланс інтересів кожного із співвласників квартири, а також інтереси інших зареєстрованих у квартирі осіб, які мають право користування нею. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] є таким, що підлягає задоволеною. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з позивача на користь відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 229 грн. 40 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 41, 129 Конституції України, ст.ст. 15, 316, 219, 321, 355, 356, 358, 383, 391 ЦК України та

Outcome: approved