Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], у якому вказано, що 20.09.2005 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є AT «ОТП Банк», та у відповідності до ст. 512-514 ЦК України правонаступником якого є TOB «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ML-202/021/05. Згідно з умовами кредитного договору та кредитних заявок Банк здійснив видачу кредитних коштів [PERSON] в сумі 220 000, 00 дол. США. призначення кредиту - на придбання нерухомості. Відповідно до п. 1.1. Частини № 2 Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит, що визначений у Частині № 1 цього Договору (220 000, 00 дол. США), а Позичальник приймає Кредит, зобовязується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом та виконати всі інші зобовязання, як це вказано у цьому Договорі. Згідно п. 3 частини № 1 Кредитного договору було встановлено плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотку в розмірі 6,5% та FIDR (процентної ставки построкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.) Датою остаточного повернення кредиту є 20.09.2025 р. 20.01.2012 року між AT «ОТП Банк» (правонаступником якого у відповідності до ст. 512- 514 ЦК України є TOB «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] було укладено додатковий договір № 2 до Кредитного договору № ML- 202/021/05 від 20.09.2005 року. Згідно з даним додатковим договором сторони домовились, що датою остаточного повернення кредиту є 20.09.2020 р. Однак, в супереч умовам Кредитного договору, вищевказані зобовязання позичальником щодо повернення Кредиту не виконуються. В якості забезпечення укладеного Кредитного договору між АКБ «Райффайзенбанк Україна та [PERSON] 20.09.2005 року укладений договір поруки № CGML202/021/2005. Згідно з вищезазначеним договором поруки, останній зобовязався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання [PERSON] - позичальником боргових зобовязань по Кредитному договору у повному обсязі таких зобов'язань, а також у випадку збільшення процентної ставки у розмірі і в порядку передбаченими в Кредитному договорі. Таким чином, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обовязків закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником всіх прав та обовязків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна», у звязку з чим просить суд солідарно стягнути з відповідачів [PERSON] [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №МL-202/021/05 від 20.09.2005 р. в розмірі 410 179,55 гри. (чотириста десять тисяч сто сімдесят дев'ять гривень 55 коп.), та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654, 00 грн. Представник позивача в судове засідання зявився, позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно, у встановлений законодавством спосіб, про причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі не надавав. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судове засідання зявилися, та надали письмові заперечення, згідно яких заперечують проти задоволення позовних вимог у звязку із пропуском позивачем строку предявлення вимоги до поручителя, крім того, позивачем невірно розрахована сума пені. Суд вислухавши думку сторін, розглянувши матеріали справи, дійшов до переконання про наявність підстав для задоволення позову з наступних підстав. 20.09.2005 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є AT «ОТП Банк», та у відповідності до ст. 512-514 ЦК України правонаступником якого є TOB «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ML-202/021/05. Згідно з умовами кредитного договору та кредитних заявок Банк здійснив видачу кредитних коштів [PERSON] в сумі 220 000,00 дол. США. Призначення кредиту - на придбання нерухомості. Відповідно до п. 1.1 Частини № 2 Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит, що визначений у Частині № 1 цього Договору (220 000,00 дол.США), а позичальник приймає Кредит, зобов'язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом та виконати всі інші зобов'язання, як це вказано у цьому Договорі. Згідно п. 3 частини № 1 Кредитного договору було встановлено плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотку в розмірі 6,5% та FIDR (процентної ставки построкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.) Датою остаточного повернення кредиту є 20.09.2025 р. 20.01.2012 року між AT «ОТП Банк» (правонаступником якого у відповідності до ст. 512- 514 ЦК України є TOB «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] було укладено додатковий договір № 2 до Кредитного договору № ML- 202/021/05 від 20.09.2005 року. Згідно з даним додатковим договором сторони домовились, що датою остаточного повернення кредиту є 20.09.2020 р. Однак, в супереч умовам Кредитного договору, вищевказані зобов'язання позичальником щодо повернення Кредиту не виконуються. Станом на 13.05.2015 року заборгованість Відповідача за Кредитним договором складає:16 810,06 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.05.2015 р. складає 346 918,62 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 63 260,93 грн. - пеня, нарахована на суми заборгованості в розмірі 1% на кожний день прострочення кредиту. Загальна заборгованість за тілом кредиту та пенею станом на 13.05.2015 року становить 410 179,55 грн. (чотириста десять тисяч сто сімдесят дев'ять гривень 55 коп.) На теперішній час заборгованість Відповідачами не погашена, сума кредиту та відсотків не сплачена. В якості забезпечення укладеного Кредитного договору між АКБ «Райффайзенбанк Україна та [PERSON] 20.09.2005 року укладений договір поруки № CGML202/021/2005. Згідно з вищезазначеним договором поруки, останній зобовязався відповідати перед Банком за повне та своєчасне виконання [PERSON] - позичальником боргових зобовязань по Кредитному договору у повному обсязі таких зобовязань, а також у випадку збільшення процентної ставки у розмірі і в порядку передбаченими в Кредитному договорі. 28.10.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (ЄДРПОУ 36789421) та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (ЄДРПОУ 21685166) у відповідності до ст. ст. 512, 514, Цивільного кодексу України було укладено договір купівлі - продажу кредитного портфелю. Згідно з вищевказаним договором Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло за кредитним договором №ML-202/021/05 від 20.09.2005 р. та договором поруки № CGML202/021/2005 від 20.09.2005 року право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором. Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України «Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)», згідно з ст. 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. В силу положень ст. 629 ЦК України договір є обовязковим до виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу вимог ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом (2) і не випливає із суті кредитного договору. В силу вимог ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, який є обовязковим для загальних судів в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України: «Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того же роду та такої ж якості. У відповідності до ч. ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Станом на 13.05.2015 року заборгованість [PERSON] за Кредитним договором складає: 16 810,06 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.05.2015 р. складає 346 918,62 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 63 260,93 грн. - пеня, нарахована на суми заборгованості в розмірі 1% на кожний день прострочення кредиту. Загальна заборгованість за тілом кредиту та пенею станом на 13.05.2015 року становить 410 179,55 грн. (чотириста десять тисяч сто сімдесят девять гривень 55 коп.) На теперішній час заборгованість Відповідачем не погашена, сума кредиту та відсотків не сплачена. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилання представника [PERSON] адвоката [PERSON] щодо пропуску позивачем строку предявлення вимоги до поручителя та невірний розрахунок суми пені спростовуються наступними обставинами. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частина 2 ст. 258 ЦК України установлює, що до вимог про стягнення пені установлюється спеціальна позовна давність - 1 рік. Як убачається із змісту ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен дізнатися про порушені права. Таким чином, строк позовної давності в один рік згідно із ст. 258 ЦК України щодо стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Строк позовної давності за основним зобовязанням не пропущений, у звязку з чим позивач має право на стягнення пені (неустойки) за рік, що передує зверненню до суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення пені за період з 20 серпня 2014 року по 13 травня 2015 року в розмірі 633260,93 грн., згідно розрахунку наданого банком, оскільки до суду позивач звернувся з позовом 22 липня 2015 року. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга ст. 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої ст. 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої ст. 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій ст. 559 України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Судом встановлено, що договором поруки від 20.09.2005 року, укладеного між позивачем та [PERSON] певний строк поруки не передбачений. Пунктом 4.1 даного договору передбачено, що договір діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Згідно до п. 1.5.1. Погашення відповідної частини Кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає ( ст. 259 ЦК України) можливість збільшення позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Враховуючи, що [PERSON] відповідно до розрахунку заборгованості у листопаді 2014 року порушив умови оплати, передбаченої кредитним договором, банк 01.04.2015 року звернувся до [PERSON] та [PERSON] з досудовою вимогою погашення заборгованості за кредитним договором, із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся у липні 2015 року, тому суд дійшов до висновку, що банк не пропустив строк звернення до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає, що з [PERSON], [PERSON], необхідно стягнути на користь банку витрати по сплаті судового збору у сумі 3654 грн., з кожного по 1827 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved