Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») 22 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що 14 квітня 2008 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 148А/08-7. Згідно з п.п. 1.1., 1.2., 1.3,. 1.4. Кредитного договору [PERSON] було надано кредит у розмірі 87 112,50 грн для купівлі автотранспортного засобу, з встановленням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 15 % річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 10 квітня 2015 року відповідно до графіку, який є невід`ємною частиною Кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 24 квітня 2015 року становить 50 562,49 грн. з яких 10283, 87 грн кредит, 27723, 85 грн - відсотки, 4303, 49 грн - комісія, 8251,22 грн - плата за пропуск платежів. Посилаючись на зазначене, позивач ПАТ «ВіЕйБі Банк» просив суд стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №148А/08-7 від 14 квітня 2008 року в розмірі 50 562,43 грн та судові витрати. 08.01.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 10 січня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення відповідача, з`ясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд встановив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між позивачем ПАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 148А/08-7. Згідно з п.п. 1.1., 1.2., 1.3,. 1.4. Кредитного договору [PERSON] було надано кредит у розмірі 87 112,50 грн для купівлі автотранспортного засобу, з встановленням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 15 % річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 10 квітня 2015 року відповідно до графіку, який є невід`ємною частиною Кредитного договору (а.с. 5-18 т. 1). Згідно зі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду, постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Згідно з частиною третьою статті 206 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Відповідно до норм законодавства повторне звернення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Як вбачається із рішення Красноармійського міськрайонного суду від 12 червня 2012 року у справі № 2/0529/717/2012 ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , у якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 23 лютого 2012 року у розмірі 71 092,62 грн, з яких: 59 710,63 грн - заборгованість по кредиту, 4 395,37 грн - відсотки за користування кредитними коштами, виходячи з 25 % річних 1 264, 87 грн - комісія, 5 721,75 грн - плата за пропуск платежів (а.с. 37 т. 1). У задоволенні позовних вимог банку відмовлено у зв`язку з недоведеністю законності факту підвищення процентної ставки за спірним кредитним договором. За таких обставин, відмовляючи у позові про стягнення заборгованості за підвищеними відсотками, суд зазначив, що банк не позбавлений можливості звернутись з позовом про стягнення заборгованості на незмінених умовах договору. У позові, що розглядається у цій справі, позивач ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернувся до суду із вимогою до [PERSON] , та просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 24 квітня 2015 року у розмірі 50 562,49 грн, з яких: 10 283,87 грн - заборгованість за кредитом, 27 723,85 грн - відсотки з розрахунку 25% річних , 4 303,49 грн - комісія за РО, 8 251,22 грн - плата за пропуск платежів. У справі, що розглядається судом, та у справі № 2/0529/717/2012 спір виник між тими самими сторонами: позивач - ПАТ «ВіЕйБі Банк», відповідач - [PERSON] , проте підстави і предмет позовів у вказаних справах не є однаковими, оскільки заборгованість за кредитом заявлена за іншій період та після спливу строку договору, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі в частині стягненні не сплаченого кредиту у сумі 10 283,87 грн. Разом з тим, судом встановлено з розрахунку, який надано позивачем на підтвердження заборгованості, сума відсотків, які підлягають сплаті знов розрахована з 25 % річних (а.с. 32 т. 1), що рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 12 червня 2012 року у справі № 2/0529/717/2012 вже визнано таким, що не відповідає закону та умовам договору, а тому розрахунок відсотків на загальну суму 27723,85 грн. не є вірним, та зазначена сума, а також заборгованість за кредитом в розмірі 10283,87 грн., комісія по РО в розмірі 4303,49 грн. та плата за пропуск платежів в розмірі 8251,22 грн. не підлягають стягненню, виходячи з наступного. Як вбачається з Додатку № 2 до Кредитного договору № 148А/08-7 від 14.04.2008 року, відповідач [PERSON] всього повинен був сплатити в рахунок погашення основної суми кредиту - 87112,50 грн., в рахунок процентів за користування кредитом з розрахунку 15% річних - 46767,33 грн., що разом складає 133879,83 грн. (а.с. 16-18 т. 1). Разом з тим, відповідач [PERSON] фактично сплатив всього 139963,68 грн. в рахунок погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом з розрахунку 15% річних, що підтверджується оригіналами квитанцій про сплату боргу (а.с. 91-195 т. 2). Також зазначена сума сплати боргу підтверджується розрахунком, який наданий позивачем (а.с. 32 т. 1), з якого вбачається, що [PERSON] всього сплатив за основним кредитом 76828,63 грн. та за відсотками з розрахунку банку 25% річних, а не 15% відповідно до договору - 63135,05 грн, що разом складає 139963,68 грн. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Отже, правовідносини сторін у цій справі регулюються не тільки положеннями закону, а й умовами договору. Стосовно позовних вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії за РО у розмірі 4 303,49 грн. суд враховує, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно пунктів 2.3 та 1.3.1 договору передбачено оплату позичальником інших платежів на користь банку, а саме: комісії у розмірі 1 % кредиту, що становить 871,13 грн., та щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 113,25 грн., що становить 0,13% від суми кредиту. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією по РО задоволенню не підлягають. Разом з тим судом встановлено, що відповідач [PERSON] своєчасно сплачував комісію за обслуговування кредиту в розмірі 113,25 грн. щомісячно, що підтверджується оригіналами квитанцій (а.с. 93, 95, 97,99, 101, 103, 105, 107, 109, 111, 113, 115, 117, 119, 121, 123, 125, 127, 129, 132- 192 том 2). Факт виконання зобов`язань за кредитним договором підтверджено письмовими доказами, зокрема квитанціями про сплату боргу наданими в оригіналі, з яких вбачається, що відповідач [PERSON] не лише в повному обсзяі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а ще має переплату в розмірі 6083,85 грн., виходячи з наступного розрахунку: 139963,68 грн (сума сплачена відповідачем за кредитом та відсотками) - 133879,83 грн (сума, що підлягає сплаті за кредитом та відсотками з розрахунку 15% річних). Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача плати за пропуск платежів в розмірі 8251,22 грн. з огляду на наступне. Пунктом 4.3. Договору передбачено, що за несвоєчасне чи часткове повернення кредитних котів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, та за несвоєчасну повну чи часткову сплату плати за обслуговування кредиту, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20 відсотків від суми неви4конаних зобов`язань, строк сплати яких настав. Але судом, як зазначено вище, встановлено, що банк в порушення умов договору в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку за користування кредитом з 15% до 25%, в зв`язку з чим розраховував заборгованість з урахуванням неправомірно підвищеної відсоткової ставки. Судом також встановлено, що відповідач своєчасно та в повному обсязі виконував свої зобов`язання за кредитним договором на умовах, які викладені в цьому договорі, що підтверджується як оригіналами наданих та досліджених судом квитанцій про сплату кредиту (а.с. 91-195 том 2), так і розрахунком заборгованості, який був наданий позивачем (а.с. 32 том 1). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволенню не підлягають. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, то і понесений судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed