Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він працював на посаді начальника Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини. Наказом Головного управління ветеринарної медицини в Сумській області № 22 від 25.06.2015 року його було звільнено з роботи за вчинення одноразового грубого порушення трудових обовязків на підставі п.1. ст. 41 КЗпП України. З даним наказом він не погоджується та вважає, що він є незаконним. Зазначив, що в наказі не зазначено за яке саме одноразове порушення трудових обовязків він був звільнений. Вважає, що він не вчиняв ніяких одноразових грубих порушень трудових обовязків, які б надавали право роботодавцю звільнити його з роботи. Зазначив, що незаконним звільненням його з роботи з підстав визначених відповідачем та порушенням його трудових прав йому моральної шкоди. Тому, просить скасувати вказаний наказ як незаконний, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 50000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та зазначила, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути обрахований виходячи з середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 184,09 грн. Представники відповідачів позов заперечили та зазначили, що позивач систематично належним чином не виконував свої трудові обовязки, що призвело до порушення фінансової дисципліни та завданню збитків установі. Звільнено позивача було за разове грубе порушення, яке зазначено у п. 2 Акту службового розслідування та виразилося в тому, що [PERSON] допустив незаконне розміщення в будівлі лікарні ветеринарної медицини двох юридичних осіб, що призвело до безоплатного використання майна, а фактично - за рахунок Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини та витрат коштів лікарні на оплату комунальних послуг за Управління ветеринарної медицини в м. Сумах та Громадську організацію «Асоціація спеціалістів ветеринарної медицини Сумської області» як на протязі 2013, 2014 років, так і в 2015 році. «З 02.03.2015 р. по теперішній час [PERSON] проект договору на користування приміщенням не склав, заходів щодо виселення Управління ветеринарної медицини в м. Сумах не вжив. Окрім того, [PERSON] не вжив ніяких заходів щодо врегулювання відшкодування вартості комунальних послуг. Вважають, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, а тому просять відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи сторін в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач згідно наказу № 1 від 08.02.2013 року був призначений на посаду посаді начальника Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини переводом з Сумської регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини. Наказом Головного управління ветеринарної медицини в Сумській області № 22 від 25.06.2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.1. ст. 41 КЗпП України - за вчинення одноразового грубого порушення трудових обовязків. Досліджуючи зміст спірного наказу про притягнення позивач до дисциплінарної відповідальності та звільнення з роботи, суд відмічає, що у цьому наказі не зазначено, в чому конкретно проявилось порушення, яке стало приводом до звільнення - не зрозуміло, з боку позивачки мала місце певна протиправна дія або ж бездіяльність. Відповідно, у наказі не зазначена і дата скоєння працівником трудового правопорушення. При цьому в спірному наказі про звільнення підставами для його видання вказані: лист Державної фінансової інспекції в Сумській області від 13.02.2015 року № 18-07-14-14/836, лист прокуратури м. Суми « Про інформацію про стан злочинності» від 05.03.2015 року № 120-2174 вих. 15, акт проведення службового розслідування від 10.03.2015 року. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову та законність видання наказу про звільнення з роботи позивача з підстав визначених п. 1 ст. 41 КЗпП України, відповідачі зазначили, що одноразове грубе порушення [PERSON] трудових обовязків виразилося в тому, що останні не вжив заходів до врегулювання використання приміщення Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини (м. Суми вул. Орджонікідзе,89) та відшкодування коштів за спожиті комунальні послуги третіми особами в 2015 році, які фактично знаходились в приміщенні, орендованому Сумською міською державною лікарнею ветеринарної медицини. Однак, вказані посилання не заслуговують на увагу. Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, необхідно виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обовязків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обовязку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обовязку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного звязку між невиконанням працівником трудових обовязків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Судом встановлено, що дійсно позивач, як керівник Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини, не вживав у продовж тривалого часу належних заходів щодо впорядкування взаємовідносин з Управлінням ветеринарної медицини в м. Сумах та ГО «Асоціація спеціалістів ветеринарної медицини Сумської області», які з порушенням встановленого законом порядку були розміщенні в будівлі лікарні ветеринарної медицини, що призвело до безоплатного використання майна вказаними організаціями за рахунок Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини та зайвих витрат коштів лікарні на оплату комунальних послуг у продовж декількох років. Вказаний висновок суду підтверджується усіма наданими, як позивачем так й відповідачами, суду копіями документів та поясненнями свідка у судовому засіданні. Пленум Верховного Суду України в п.27 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В той же час суду не надано жодних доказів на підтвердження факту вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обовязків, а також її вини в такому порушенні. Окрім того, навіть в поясненнях суду, відповідачі не змогли зазначити в чому саме виразилося одноразове грубе порушення позивачем трудових обовязків та пояснювали про систематичне не виконання позивачем своїх обовязків.. Пунктом п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у разі одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності, тобто у даній нормі йдеться про разове грубе порушення трудових обов'язків, а не про тривале, системне, що могло бути підставою для звільнення за інших підстав. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З листа Державної фінансової інспекції в Сумській області від 13.02.2015 року № 18-07-14-14/836, листа прокуратури м. Суми « Про інформацію про стан злочинності» від 05.03.2015 року № 120-2174 вих. 15, акту проведення службового розслідування від 10.03.2015 року вбачається, що в них йдеться мова про систематичне неналежне виконання позивачем своїх трудових обовязків, неналежний з його боку контроль за роботою очолюваної установи. З вказаних документів, що зазначені як підстава видання оспорюваного наказу не вбачається, що позивач допустив одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Оскільки, в діях позивача не встановлено одноразового грубого порушення трудових обов'язків, яке може бути підставою для звільнення його з роботи за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, суд приходить до висновку про незаконність наказу про звільнення позивача з роботи. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на час звільнення позивача з роботи його середньоденна заробітна плата складала 184,09 грн. Позивачем заявлена вимога про поновлення його на роботі з 25.06.2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 25.06.2015 року. Однак дана вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки 25.06.2015 року (день звільнення) був останнім робочим днем позивача, а тому початок вимушеного прогулу слід відраховувати з 26.06.2015 року. Період вимушеного прогулу позивача у звязку з його незаконним звільненням з роботи : з 26.06.2015 року по 02.03.2016 року (час постановлення рішення у даній справі). У вказаний період з урахуванням рекомендації КМУ було 173 робочих дні. Тому заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 31847,57 грн.. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівнику. Пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що незаконне звільнення позивача суттєво порушило його життєві звязки, змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя, призвело до моральних страждань, нервових переживань, все це спричинило моральні страждання. В той же час, необхідною і достатньою, доведеною і такою, що підлягає стягненню з роботодавця (яким є Сумська міська державна лікарня ветеринарної медицини), враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає грошову компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 2000 грн. Доказів того, що позивачу спричинено моральну шкоду в більшому розмірі суду не надано. На підставі викладеного, суд вважає що звільнення позивача проведене з порушенням вимог закону, а тому наказ про звільнення підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі. З роботодавця - Сумської міської державної лікарні ветеринарної медицини, також, на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31847,57 грн., а також 2000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В задоволенні позову в іншій частині суд вважає з необхідне відмовити з необґрунтованістю вимог. З відповідачів також на підставі ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути на користь держави судовий збір по 730,80 грн. з кожного (487,20 грн.+487,20 грн+487,20грн. =1461,6/2=730,80 грн.), від сплати якого при подачі позову до суду позивач звільнений за законом. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь позивача заробітної плати за один місяць у відповідності до ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню..

Outcome: partial