Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач у січні 2018 року звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення про розірвання шлюбу між нею і відповідачем [PERSON] , стверджуючи,що сімя між ними розпалась і поновити сімейні стосунки неможливо. Позивачка також просила суд визнати за нею [PERSON]- право особистої приватної власності на житловий будинок №38-А по вул.Зої Крсмодемянської в м.Одесі. До судового засідання позивач (її представник ) не зявилась, представник надала заяву про вирішення справи за її відсутність і зазначила, що позов підтримує у повному обсязі , не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач до суду не зявився, про час і місце слухання справи сповіщався судом неодноразово відповідно до вимог закону, відзив на позов не надав, причини неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи за згодою позивача і у відповідності до положень ст..280 ЦПК України. Суд вивчив матеріали справи і встановив наступне: Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1999 року актовий запис про шлюб №76 Другого Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 20 лютого 1999 року. Від цього шлюбу сторони мають повнолітню дочку [PERSON], [INFO] актовий запис про народження №32 відділу реєстрації актів громадянського стану Приморської рай адміністрації виконкому Одеської міськради. Позивачка стверджує, що сімя між нею і відповідачем розпалась, причиною є втрата почуття любові та поваги. З липня місяця 2009 року сторони спільно не проживають, шлюбні стосунки не підтримують. [PERSON] пояснила, що чоловік залишив сімю і майже 9 років не цікавиться ні її долею, ні долею дитини, не приймає участі в утриманні та вихованні дитини. Фактичне місце проживання відповідача їй [PERSON] не відоме. В період шлюбу сторони набули у власність житловий будинок №38-А по вул..Зої Космодемянської в м.Одесі.: за договором купівлі-продажу від 15.07.2005 року власником будинку є [PERSON] Позивачка доводить, що грошові кошти на придбання будинку вона запозичила у [PERSON], що з липня 2009 року позику повертала вона самотужки. Крім того, всі роботи з благоустрою будинку протягом 9 років вона [PERSON] виконувала самостійно за свій рахунок, що в будинку проживає разом з дитиною. Посилаючись на правовий висновок, зроблений ВСУ по аналогічній справі №6-612 цс15, [PERSON] просить визнати за нею право особистої власності на житловий будинок. До позову [PERSON] у якості доказів надала такі документи: свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження, розписку про отримання грошових коштів в борг від 10.06.2005 року, заяву [PERSON] від 15.05.2016 року про повернення їй [PERSON] позики, технічний паспорт на будинку, відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, повідомлення ЛВ на ст..Одеса-Головна УМВС України на Одеській залізниці (останнє відоме місце перебування відповідача) від 20.07.2009 року що за фактом відсутності [PERSON] проводяться оперативно-розшукові заходи щодо встановлення місця мешкання [PERSON] Суд дослідив надані позивачем докази та наведені доводи і дійшов висновку, що позов про розірвання шлюбу і визнання житлового будинку особистою приватною власністю підлягає задоволенню з таких підстав: Відповідно до положень ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до вимог ч. 2 ст. 112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що сімя між сторонами розпалась остаточно, поновити сімейні відносини між ними неможливо, тому як відсутня вільна згода жінки на шлюб. Ст.60 СК України передбачає, що « майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу)». Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). З урахуванням викладеного у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. В даному випадку суд встановив, що на придбання будинку подружжя [PERSON] запозичило грошові кошти в 2005 році і з 2009 року позивачка самостійно повернула позику. Оцінюючи, крім договору позики, інші обєктивні дані в будинку проживає позивач разом з дитиною, позивач з 2009 року несе витрати на утримання будинку, відповідач будинком не користується з 2009 року, застосовуючи положення ст..ст.57,60 СК України суд дійшов висновку, що будинок №38-А по вул..Зої Космодемянської в м.Одесі є особистою власністю [PERSON]

Outcome: approved