Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач у лютому 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] укладений 13.01.2017р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., зареєстрований в реєстрі за № 66; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON], здійснену на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу; поновити державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] Первісна позовна заява мотивована тим, що укладаючи спірний договір позивач не мала на меті продавати свій будинок [PERSON], оскільки справжньою метою укладання даного договору було забезпечення майбутнього грошового зобов'язання перед [PERSON] у розмірі 500,00 доларів США, які вона не отримала, а також низкою інших порушень чинного законодавства, а саме невірно проведеним розрахунком, значно заниженою ціною домоволодіння та відсутністю у договорі кадастрового номеру земельної ділянки. В подальшому представником позивача [PERSON] 04.02.2018р. надано суду уточнену позовну заяву, яка обґрунтована невірно проведеним розрахунком з позивачем, а також не зазначенням у спірному договорі кадастрового номеру земельної ділянки, тим самим змінено правові підстави первісної позовної заяви. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2018р. накладено заборону відчуження домоволодіння [ADDRESS], право власності на яке зареєстровано за [PERSON] Представником [PERSON] надані суду заперечення на позов, у яких він посилаючись на безпідставність заявлених вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, у судових дебатах участі не брала. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовні заяві від 04.02.2018р., позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник [PERSON] позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи приватного нотаріуса ДМНО Ярмолюк М.М., - Єфіменко Ю.П. у судовому засіданні заявлені вимоги не підтримала та просила відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений 13.01.2017р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. (далі - Договір), [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла та сплатила вартість за ціною та у порядку, передбаченими Договором, домоволодіння [ADDRESS] Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.5 Договору продаж нерухомого майна, що є предметом цього договору, здійснений за домовленістю сторін за суму 105 720,00 грн., яку продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що пунктом 5 Договору встановлено порушення відповідачем пункту 2 постанови Правління Національного банку України від 06.06.2013р. № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» відповідно до якого фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті), оскільки порушення таких розрахунків тягне за собою відповідальність передбачену чинним законодавством, а не є підставою для визнання спірного договору недійсним. За загальним положенням про договір (частина перша статті 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну. Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах. Так, за змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об'єктів нерухомості, які на ній розташовані. Таким чином, у договорі купівлі-продажу (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинен позначатись кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Разом із тим відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Судом встановлено, що іншою підставою для визнання оскаржуваного Договору недійсним, позивач зазначає недодержання під час його укладення вимог частини шостої статті 120 ЗК України та частини другої статті 377 ЦК України, а саме незазначення кадастрового номера земельної ділянки, на якій розміщено домоволодіння. Водночас, відповідно до п.12 Договору продавець свідчить, що ним державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташоване відчужуване нерухоме майно, не отримувався, за видачею акту він не звертався. Сторонам роз'яснено зміст ст.377 ЦК України. А також сторонам відомо, що при укладанні цього договору та з представлених документів у продавця відсутнє оформлене у встановленому порядку право власності на земельну ділянку, відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України, тому при укладанні цього договору сторонами вимоги ст.377 ЦК України не порушуються. Згідно з ч.9 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер. Беручи до уваги, що державна реєстрація земельної ділянки позивачем не була проведена, про що повідомлено сторін пунктом 12 Договору, то і кадастровий номер такій ділянці не було присвоєно. Враховуючи, що позивач (продавець за спірним договором купівлі-продажу) не є власником спірної земельної ділянки, а також, що кадастровий номер земельній ділянці присвоєний не був, беручи до уваги відсутність посилань позивача на порушення його законних прав у зв'язку з відсутністю в указаному договорі купівлі-продажу умови щодо кадастрового номера земельної ділянки, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.12.2014р. у справі № 6-194цс14. За змістом ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed