Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

Позов та його обґрунтування 22.03.2021 від [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява до ТОВ «Фінансова компанія управління активами», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О. М., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Оніщенко Д. С., в якій позивач просить суд: - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис за реєстраційним № 4685, вчинений 24.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. щодо стягнення з [PERSON] невиплачених в строк грошових коштів в сумі 46 739,91 грн. на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами»; - стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» на користь [PERSON] судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.11.2013 [PERSON] була підписана заява № 005-07526- 301113 відповідно до якої ПАТ «Дельта Банк» відкрив останньому ліміт кредитної лінії на суму 31 800 грн. Кредитного договору [PERSON] не підписував. Відповідно до умов зазначеної заяви строк повернення грошових коштів становить 364 (триста шістдесят чотири) календарних дня (п. 2.4. Частини 2), тобто цей строк повернення сплинув 29 листопада 2014 року. У березні 2021 року позивач дізнався, що 26.11.2020 постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Онігщенко Д.С. відкрито виконавче провадження № 63407937 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. № 4685 від 24.01.2020 р. про стягнення суми у розмірі 46 739,91 грн. З матеріалами виконавчого провадження № 63407937 позивач зміг ознайомитися лише 03 березня 2021 року, отримавши на порталі «Дія» (посилання: https://diia.gov.ua/) постанову про відкриття виконавчого провадження № 63407937 з ідентифікатором доступу: В139248Г5БА0, оскільки ні постанови про відкриття виконавчого провадження, ні будь-якої іншої постанови у зазначеному виконавчому провадженні не отримував. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження № 63407937 на офіційному веб-сайті «Автоматизована система виконавчого провадження» Міністерства юстиції з використання ідентифікатором доступу, в яких наявний виконавчий напис № 4685 від 24.01.2020 р. (далі - Виконавчий напис), Позивач вважає, що Виконавчий напис вчинено з грубими порушеннями закону та порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і, як наслідок, здійснюється неправомірне провадження щодо виконання незаконного Виконавчого напису про стягнення з Позивача суми 46 739,91 грн. Позивач звертає увагу суду, що виконавчий напис вчиняється, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Водночас, зазначає, що виконавчий напис був вчинений нотаріусом з метою стягнення заборгованості за Кредитним договором № 005-07526-30113 від 30.11.2013, який [PERSON] не підписувався, а відповідно і не укладався. [PERSON] підписував лише зазначену по тексту заяву № 005-07526-301113, у якій не передбачені ні відсотки, ні штрафи, ні пеня. Вчиняючи виконавчий напис на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» нотаріус послався набуття останнім права вимоги до [PERSON] на підставі договорів про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 005- 07526-30113 від 30.11.2013. Оскільки Кредитний договір № 005-07526-30113 від 30.11.2013 [PERSON] не підписував (не укладав), то відповідно до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» не могло перейти неіснуюче право вимоги за цим кредитним договором. Як на підставу вчинення Виконавчого напису, нотаріус посилається на Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (далі - Постанова). Проте, вказана Постанова не відносить кредитний договір до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» (аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй Постанові по справі 910/13233/17 від 29.01.2019). Таким чином, на думку позивача у приватного нотаріуса Гуревічова О.М. були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не лише не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а навіть не підписувався [PERSON] , у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. (а.с. 42). Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23.03.2021 для розгляду зазначеної заяви про забезпечення позову визначено суддю Зуєвич Л.Л. (а.с. 43). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.03.2021 позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Щодо правової позиції відповідача Станом на день винесення рішення відзив на позовну заяву не надійшов, однак 16.07.2021 до суду надійшла заява відповідача про визнання позовних вимог. Разом з тим, 16.07.2021 від відповідача надійшло клопотання про врегулювання спору за участю судді. Вказане клопотання відповідач обґрунтовує тим, що на його думку, даний спір можливо вирішити в мировому порядку за умов взаємних поступок, оскільки наявність заборгованості за кредитним договором позивачем не спростовується, а лише міститься посилання щодо надмірно великої суми заборгованості, у зв`язку з чим пропонує вирішити даний спір в мировому порядку. Відповідач пропонує сплатити позивачу на його користь 8 400,00 грн. на рахунок відповідача, а він в свою чергу решту заборгованості у сумі 38 339,91 грн. спише шляхом укладення договору про прощення боргу. 30.07.2021 від [PERSON] на електронну пошту Солом`янського районного суду міста Києва надійшли заперечення на клопотання відповідача про врегулювання спору за участю судді, в якій позивач просить суд відмовити ТОВ «Фінансова компанія управління активами» в задоволенні клопотання про врегулювання спору за участю судді у справі № 760/6962/21. Також, 02.08.2021 від [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшли заперечення на клопотання відповідача про врегулювання спору за участю судді, в якій позивач просить суд відмовити ТОВ «Фінансова компанія управління активами» в задоволенні клопотання про врегулювання спору за участю судді у справі №760/6962/21. Вказані заперечення обґрунтовані тим, що відповідно ч. 1 ст. 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті. Однак, позивач не надає своєї згоди на врегулювання спору за участю судді. Крім того, відповідач подав заяву про визнання позову, що відповідно виключає можливість застосування процедури врегулювання спору за участю судді. Розглянувши клопотання про врегулювання спору за участю судді суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті. Однак, позивач не надав своєї згоди на врегулювання спору за участю судді. Крім того, відповідач у своїй заяві про визнання позовних вимог відповідач визнає позовні вимоги, та просить суд їх задовольнити в частині визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису за реєстраційним № 4685, вчиненим 24.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. щодо стягнення з [PERSON] невиплачених в строк грошових коштів в сумі 46 739,91 грн. на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді припиняється: у разі укладення сторонами мирової угоди та звернення до суду із заявою про її затвердження або звернення позивача до суду із заявою про залишення позовної заяви без розгляду, або в разі відмови позивача від позову чи визнання позову відповідачем. Зазначене виключає можливість застосування процедури врегулювання спору за участю судді. Заява про розподіл судових витрат 30.07.2021 від [PERSON] на електронну пошту Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій позивач зазначає, що судові витрати позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України у повному обсязі покладаються на відповідача. Також, 02.08.2021 від [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій позивач зазначає, що судові витрати позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України у повному обсязі покладаються на відповідача. Крім того, наголошує на тому, що розмір витрат є обґрунтованим й пропорційним до предмету спору. Так предметом спору по вказаній справі є визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 4685, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем 24.01.2020 р. щодо стягнення з [PERSON] невиплачених в строк грошових коштів в сумі 46 739,91 гри, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами». Заявлений ж розмір витрат, який позивач просить стягнути з Відповідача, складає 7 000,00 грн., що в пропорційному відношенні до суми коштів, які підлягають стягненню з [PERSON] на підставі виконавчого напису № 4685, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем 24.01.2020 р., становить лише 14,97 %. На підставі наведеного, просить суд стягнути з ТОВ «Фінансова компанія управління активами» на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 7 908 грн. 00 коп., з яких 454 грн. 00 коп. - 50% понесених витрат зі сплаченого судового збору за подання позову, 454 грн. 00 коп. понесених витрат зі сплаченого судового збору за подана заяви про забезпечення позову, та 7 000 гривень 00 коп. понесених витрат на правничу допомогу. Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу 16.07.2021 від ТОВ «Фінансова компанія управління активами» до Солом`янського районного суду міста Києва надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в порядку ч. 6 ст. 137 ЦПК України, в якій відповідач просить суд: - відмовити позивачу в компенсації витрат на правничу допомогу; - зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами з 5000,00 грн. до 1 025,00 грн. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що витрати, які поніс/понесе позивач під час розгляду справи не є співмірним із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, з огляду на наступне: Справа, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не є складною та відносяться до категорії малозначних і доводи наведенні в позовній заяві ґрунтуються на загально відомих висновках, які зазначені в постановах Великої Палати Верховного суду, і практика за категорією таких справ слід вважати установленою. Саме такі висновки покладені в основу позовної заяви, а тому гонорар адвоката в розмірі 5 000,00 грн. - не відповідає критеріям співмірності, (ч.4 ст. 137 ЦПК України). Отже, враховуючи вище викладене, розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами підлягає зменшенню з 5 000,00 грн. до 1 025,00 грн. Окрім вище викладеного, витрати в розмірі 5 000,00 грн. взагалі не підлягають компенсації з огляду на наступне: - стороною не доведено факт укладання договору про надання правничої допомоги; - стороною не доведено розмір та/або порядок обчислення витрат на надання правничої допомоги; - в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують надання позивачу юридичних послуг адвокатом. Фактичні обставини справи, встановлені судом 30.11.2013 між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було підписано заяву № 005-07526-301113 (а.с.22), відповідно до умов якої позивачу було встановлено ліміт кредитної лінії 31 800,00 грн (п. 2.3). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис за № 4685, яким запропоновано стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами», якому ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», відступлено право вимоги на підставі договору відступлення прав вимоги №20/01/20-1/1 від 20.01.2020, якому в свою чергу ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору відступлення прав вимоги № 195/К від 09.02.2018 відступлено право вимоги за кредитним договором № 005-07526-301113 від 30.11.2013, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] ; запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та стягнути з [PERSON] за період з 08.02.2018 по 23.01.2020 включно, суму у розмірі: -31 771,30 грн заборгованість за тілом кредиту; - 14 818,61 грн заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами та комісією; -150,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 46 739,91 грн (а.с. 15). ТОВ «Фінансова компанія управління активами» звернулось із заявою до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Оніщенка Д.С. про примусове виконання рішення (а.с. 14), в якій просило розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документу, а саме: виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гуревічовим О.М. за № 4685 від 24.01.2020 про стягнення із боржника ( [PERSON] ), заборгованості на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» у розмірі 46 739,91 грн. 26.10.2020 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Оніщенко Д.С. розглянув заяву про відкриття виконавчого провадження від 10.09.2020 про примусове виконання виконавчого напису №4685 виданий 24.01.2020 та ухвалив постанову про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2020 № 63407937 (а.с. 16-17). 11.01.2021 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Оніщенко Д.С. ухвалив постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11.01.2021 в межах ВП № 63407937, якою постановлено звернути стягнення на доходи боржника [PERSON] , що отримує дохід у Департаменті патрульної поліції (а.с. 18-20). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Процедура вчинення нотаріусами виконавчих написів визначена у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595). Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно зі ст. 87 вказаного Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктами 1.1., 1.2., 3.2., 3.5. глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999. Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку. Пунктом 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 до Переліку, визнано незаконними та нечинними, а саме: Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 рішення суду залишено без змін. Суд враховує в якості рекомендаційних/консультаційних роз`яснень викладене у п. 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі» за змістом якого визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Таким чином, застосуванню при вирішенні спору підлягає постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 (в редакції постанови КМУ від 29.11.2001). Пунктом 1 зазначеного Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Підпунктом 5.1. пункту 5 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, встановлено, що виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Таким чином, після скасування внесених постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 до Переліку змін виконавчий напис міг бути вчинений лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору чи його дублікату, що має силу оригіналу. Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності необхідних оригіналів договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Суд враховує, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 24.01.2020, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14. Відповідач доказів надання приватному нотаріусу документів, визначених вказаним Переліком та необхідних для вчинення виконавчого напису, не надав. Таким чином, подані відповідачем для вчинення виконавчого напису документи не відповідали вказаним вимогам Переліку. Судом враховано позицію відповідача про визнання позову в частині визнання виконавчого напису вчиненого 24.01.2020 за № 4685 таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кредитний договір, що був поданий нотаріусу, не був посвідчений нотаріально, то наявні підстави для визнання відповідного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з зазначеним. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), де, зокрема, вказано наступне: «укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Щодо судового збору Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатив 908,00 грн за подання позову, що підтверджується квитанцією № 46 від 19.03.2021 (а.с. 1), а також 454 грн судового збору за подання про забезпечення позову, що підтверджується квитанцією № 47 від 19.03.2021 (а.с. 40). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 454,00 грн (50% від суми сплаченого судового збору за подання позову). Решта, 454,00 грн підлягає поверненню з державного бюджету на користь позивача. Судом встановлено, що позивач за подання заяви про забезпечення позову сплатив 454,00 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією № 47 від 19.03.2021 (а.с.40). Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що з нього підлягає до стягнення на користь позивача лише 50% судового збору сплаченого позивачем за подання заяви про забезпечення, оскільки ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачає повернення 50 % судового збору, сплаченого саме при поданні позову. У зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальній сумі 908,00 грн. Щодо витрат на правову допомогу Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне: «Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду вважає, що посилання представника позивачки, що документи по суті справи підписувалися та подавалися до суду безпосередньо [PERSON] , що, на його думку, ставить під сумнів фактичні обсяги наданої правничої допомоги адвокатом Лісовським Р. А. не підтверджено, оскільки відповідачкою доведено реальність надання правничої допомоги. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших». У даній справі на підтвердження надання послуг адвоката позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 02.03.2021 укладений між адвокатом Балик П.О. та [PERSON] (а.с. 27-30), додаткову угоду № 1 від 09.03.2021 до договору про надання правової допомоги від 02.03.2021 (а.с. 31-32), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Балика П.О. (а.с. 33), ордер на надання правової допомоги від 19.03.2021 серія АР (а.с. 34), звіт № 1 від 28.07.2021 про виконання доручення підписаний адвокатом та позивачем про прийняття клієнтом послуг на загальну суму 7 000,00 грн (а.с. 93-94), типову форму № КО-1 про те, що адвокат Балик П.О. прийняв від [PERSON] 7 000,00 грн, квитанція до прибуткового касового ордеру № 4 від 28.07.2021 (а.с. 109). На підставі наведеного, суд витрати позивача на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. покладає на відповідача у повному обсязі. Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд зазначає, що таке не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Своє клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідач обґрунтовує невідповідністю розміру гонорару адвоката критеріям співмірності; не доведеністю факту укладання договору про надання правничої допомоги; недоведеністю розміру витрат; відсутністю в матеріалах справи документів, що підтверджують надання Позивачу юридичних послуг адвокатом. Зменшення судом розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, допускається лише за наявності обґрунтованого клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених витрат (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України). Суд зазначає, що договір про надання правової допомоги від 02.03.2021 р. та додаткова угода № 1 до нього, були наданні до позовної заяви. Окрім того, в ордері на надання правничої (правової) допомоги, який був доданий до позовної заяви, зазначено що він виданий на підставі договору б/н від 02.03.2021. В той же час слід зазначати, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 137 ПІК України можливе лише за умови обгрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Таким чином, розмір гонорару, визначений позивачем та його представником в договорі про надання правової допомоги від 02.03.2021 та додатковій угоді № 1 до нього. На підставі наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7 000,00 грн витрат на правову допомогу. Враховуючи викладене,

Outcome: approved