Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №48655 від 21.06.2016року [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 1050,00 грн., зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 1.9 процента від суми позики, але не менше ніж 30,00 грн. за перший день користування позикою та 1.9 процента від суми позики щоденно починаючи з другого дня від зазначеного в договорі строку, з кінцевим терміном повернення - до 21.07.2016 року. Вказують, що 21.06.2016 року відповідач у встановленому п.п.4.1, 4.2 Правил порядку, оформив заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх полів Заявки, що підтверджується роздруківкою заявки відповідача з офіційного веб-сайту позивача. На підставі заповненої відповідачем заявки 21.06.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Веллфін» було укладено договір позики №48655 згідно з умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 1050,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути позику до 30 днів та сплатити проценти за користування позикою, моментом підписання якого, є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Пунктом 1.2 Договору позики встановлено, що позика надається позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту позикодавця за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. В порядку встановленому п.1.4 Договору позики позивачем було перераховано суму позики на картковий рахунок відповідача. Як зазначає позивач, позичальник умови договору належним чином не виконував, грошові кошти для погашення заборгованості, відсотків за користування позикою та інших витрат - не надавав. Згідно п. 1.5 Договору позики, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань передбачених договором - нараховується 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожний день користування позикою понад зазначений в цьому договорі строку. У зв`язку з зазначеними порушеннями позичальник [PERSON] станом на 17.07.2019 року має заборгованість у сумі - 45209,40 грн., з яких: 1050,00 грн - основний борг; 22393,95 грн. - заборгованість за відсотками, 21765,45 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. На основі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» заборгованість у розмірі 45209,40 грн. за договором позики №48655від 21.06.2016 року. Крім того, просять стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1921,00 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак до його початку надав суду письмову заяву, згідно якої вимоги позову підтримують в повному обсязі, просять суд стягнути з відповідача всю суму заявлених позовних вимог за договором позики№48655 від 21.06.2016 року та сплачений ними судовий збір, а також не заперечують щодо винесення заочного рішення. Також, згідно поданої позивачем відповіді на відзив,вказують, що згідно з Договором позики, позику було надано на 30 днів, тобто до 21.07.2016 року, отже строк на подачу позову до суду спливає 21.07.2019 року. Стосовно необґрунтованості наданих розрахунків, зазначають, що розрахунки та суми заборгованості надані в позовній заяві повністю відповідають Договору позики укладеному між сторонами. Стосовно посилання відповідача на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказують на те, що позивач не здійснює нарахування пені та іншого виду санкцій, а нараховує лише основні та додаткові відсотки (за прострочений період користування позикою), які вказані в умовах договору позики. Стосовно доказів укладення договору позики позивач посилається на ст.ст.205, 207 ЦК України, п.6 ст.11 та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», зазначаючи, що порядок укладення договору позики між позивачем та відповідачем був дотриманий, а факт укладення договору підтверджений шляхом вчинення ряду відповідних дій, а саме: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі та використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом України «Про електронний цифровий підпис». Просять суд задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак спрямував до суду заперечення проти позову, в яких заперечує щодо задоволення позовних вимог, посилається на ст.ст.256, 257, 258, 261 ЦК України, вказуючи, що позивачем було пропущено строки позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення своїх прав починаючи з 21.07.2016 року. Також, відповідач зазначає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення грошових коштів у виді 3.8 процентів за кожний день користування позикою понад зазначений у договорі позики строк, не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що вказане нарахування порушує вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки штрафні санкції перевищують 50 відсотків суми боргу. Відповідач вказує, що вказаний правочин суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, оскільки містить умови, які є несправедливими, а тому зазначений правочин є недійсним. Також, відповідач зазначає, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором позики є явно завищеною та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, чесності як складовим елементом конституційного принципу верховенства права. Відповідач посилається на ч.4 ст.42 Конституції України та, вказуючи, що споживачі підлягають особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, що звужує дію принципу рівності цивільно-правових відносин і свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту та сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Зазначає, що відповідно до положень резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року «керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року, містять норми, в яких вказано, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань як, односторонні типові контракти. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] уклав Договір позики №48655 від 21.06.2016 рокуз ТОВ «Веллфін» (а.с.34-42). Договір позики був укладений шляхом заповнення формуляра заяви (форми) та підписанням сторонами договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором. (а.с.27-33). Відповідно до укладеного договору позики №48655 від 21.06.2016 року, відповідачу 21.06.2016 року були перераховані грошові кошти у розмірі 1050,00 грн., що підтверджується листом ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» №4122-ВП від 27.06.2019 (а.с.44). В п.7.2 Договору позики відповідач підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщено на сайті позикодавця. Строк позики за вказаним договором складав 30 днів, отже позика повинна бути повернутою згідно Графіку розрахунків, які вказані в договорі позики №48655 від 21.06.2016 року, - до 21.07.2016 року (а.с.41-42). Відповідно до п.1.5.3 Договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у розмірі 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п.1.2 цього Договору, у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Згідно графіку розрахунків до Договору позики №48655 від 21.06.2016 року, сума по договору складає 1050,00 грн., сума до сплати процентів за користування кредитом складає 608,55 грн. (шістсот вісім гривень п`ятдесят п`ять копійок) (а.с.42). Згідно Довідки від 17.07.2019 року щодо заборгованості за Договором позики №48655 від 21.06.2016 рокузагальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 17 липня 2019 року становить у розмірі 45 209 грн. 40 коп., що складається із суми позики у розмірі 1050,00 грн., заборгованості по процентам у розмірі 22 393,95 грн., заборгованості за простроченими відсотками згідно договору - 21 765,45 грн. (а.с.43). Відповідно до ст.ст.526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За нормою ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» ( в редакції, чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до п. 3 ст. 3 Цивільного кодексу України свобода договору є однією з головних загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до п.1 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що форма договору позики відповідає вимогам Закону, а з відповідним зустрічним позовом про визнання вказаного договору недійсним - відповідач до суду не звертався. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з досліджених судом доказів, умови кредитного договору позичальником належним чином не виконані, в передбачені договором строки кредит не погашений. Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості підповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов кредитного договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, враховуючи дату звернення позивача до суду з даним позовом (зокрема поштовий штемпель на конверті, який позивач направив до суду з позовною заявою - а.с.51) - 19.07.2019 року та кінцевий строк виконання зобов`язання відповідачем - 21.07.2016 року, суд приходить до висновку, що загальний трирічний строк позовної давності за основною вимогою на час звернення позивача з даним позовом до суду не пройшов, а тому в цій частині доводи відповідача на увагу не заслуговують. Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. За правилами ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. Також, згідно постанови Верховного суду України від 18.05.2016 року №6-474цс16, Верховний суд України дійшов висновку про те, що аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. При цьому, як вбачається з матеріалів позову, позивачем заявлена до стягнення окрім суми основної позики, також і суми заборгованості за відсотками та заборгованості за простроченими відсотками, які, як вбачається з умов договору, за своєю правовою природою не є неустойкою в розумінні статті 549 ЦК України. А тому твердження відповідача в цій частині - до уваги судом не приймаються. Крім цього, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Зі змісту кредитного договору вбачається, що цей договір підписаний сторонами (в порядку ст.12 Закону України «Про електронну комерцію»), які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в даному випадку застосовуватись не можуть. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, з урахуванням вищевказаного, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що представником позивача доведено обставини, на які він посилається як на підставу вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН», позовні вимоги є обґрунтованими, а тому необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» заборгованість у розмірі 45209,40 грн. за договором позики №48655від 21.06.2016 року. Також, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, згідно ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1921,00 грн.

Outcome: approved