Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

позивач через свого представника адвоката Яцишина І.В., що діє на підставі ордеру серії ВС №1092834 від 18 серпня 2021 року, звернувся 18 серпня 2021 року до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису №1709, виданого 21 січня 2021 року, який вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревичем Олегом Миколайовичем щодо стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» заборгованості на суму 36 518,55 грн., а також покладення на відповідача судових витрат . Позов мотивує тим, що Личаківським відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 10 серпня 2021 року постановою ВП № 66454803 було відкрито виконавче провадження, відповідно до якого боржником є [PERSON] 12 серпня 2021 року після отримання консультації у адвоката Яцишин І.В. позивачу стало відомо про існування вказаної вище постанови та виконавчого напису № 1709 виданого 21 січня 2021 року, який вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревич О.М. за ймовірну на думку позивача заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія управління активами» у розмірі загальному розмірі 36518,55 грн. З інформаційного порталу адвокату вдалось отримати лише постанову про арешт коштів боржника від 10 серпня 2021 року. Позивач наголошує, що ніколи не укладав ніяких правочинів з відповідачем і йому не відомо як могла утворитись вказана заборгованість. Зазначає, що жодної вимоги про сплату заборгованості, а також розрахунку суми заборгованості, як і самого виконавчого напису він не отримував. Відтак на його думку нотаріус при виданні оспорюваного виконавчого напису не перевірив обґрунтованості права вимоги, безспірності вимоги, період, за який стягується заборгованість. Вважає, що вказаний виконавчий напис вчинений з порушенням ст.87-89 Закону України «Про нотаріат», а також Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, оскільки вказана у ньому сума заборгованості не є безспірною і не може вважатися обґрунтованою. Зазначає, що оскільки від відповідача не надходила вимога щодо дострокового повернення кредиту та погашення заборгованості за кредитом з зазначенням суми заборгованості, а розрахунок боргу зроблено відповідачем одноособово, відтак такий не може бути доказом безспірності вимог відповідача до боржника. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 26 серпня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 27 серпня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання у такій з повідомленням (викликом) осіб на 29 вересня 2021 року. 29 вересня 2021 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача Яцишина І.В., відповідно до якого просив провести вказане судове засідання без участі позивача та його представника. Однак в судовому засіданні 29 вересня 2021 року у зв`язку з першою неявкою в таке належним чином повідомленого представника відповідача розгляд справи було відкладено. Водночас вже після судового засідання 29 вересня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача - директора ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Велікданова С.К. про можливість мирного врегулювання спору. При цьому також 29 вересня 2021 року на адресу суду разом з зазначеним вище клопотанням надійшла заява представника відповідача - директора ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Велікданова С.К., відповідно до якої відповідач в порядку ст. 206 ЦПК України визнає позовні вимоги, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія управління активами» в частині визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню та з врахуванням положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору за подання позовної заяви в розмірі 454 грн. Додатково вказує, що інші вимоги позивача щодо стягнення орієнтовних судових витрат в розмірі 3 000 грн. відповідачем не визнаються, вважає що таку вимогу позивача слід залишити без задоволення, оскільки розподіляючи судові витрати між сторонами у справі необхідно враховувати дії сторони, щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи. Крім того, 29 вересня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача - директора ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Велікданова С.К. про відмову у задоволенні витрат на правничу допомогу. Вказує, що позивач у позовній заяві зазначив, що орієнтовні витрати на правничу допомогу складатимуть 3000 грн., проте відповідного розрахунку, в якому зазначені фактично понесені витрати, фактично витрачений час на кожний окремий вид наданих послуг та/або планові витрати із зазначенням можливого витраченого часу на кожен окремий плановий вид послуг - не надав, що позбавляє ТОВ «Фінансова компанія управління активами» можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Крім того вважає, що витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. неспіврозмірні у порівнянні з обсягом виконаних робіт, складності справи та ринковим цінам на адвокатські послуг в аналогічних справах. У зв`язку із викладеним просить суд зменшити витрати на правничу допомогу з 3000 грн до 1907 грн., що є середньою вартістю адвокатських послуг в аналогічних справах. В наступному судовому засіданні 16 листопада 2021 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з першою неявкою в таке сторони позивача та відсутністю клопотання останнього про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання 9 грудня 2021 року позивач не з`явився, його представник [PERSON] подав 17 листопада 2021 року на електронну адресу суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просить проводити без участі позивача та його представника. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, в таке 9 грудня 2021 року не з`явився, про причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подав. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревич О.М. в судове засідання 9 грудня 2021 року також не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце проведення такого, про причини неявки не повідомив, письмових пояснень чи клопотання про відкладення розгляду справи не подав. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 279, ч.ч. 1, 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревичем О.М. було вчинено виконавчий напис № 1709 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості в розмірі 36 518,55 грн. З представленої позивачем та долученої до матеріалів справи копії постанови про арешт майна боржника від 10 серпня 2021 року вбачається, що на підставі вказаного виконавчого напису головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кобельник С.Б. розпочато виконавче провадження № 66454803, в межах якого накладено арешт на грошові кошти [PERSON] у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору (а.с. 3). Звертаючись до суду з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач обґрунтовує мотивованість та підставність заявлення такої тим, що вказаний виконавчий напис вчинено нотаріусом всупереч вимогам чинного законодавства та з порушення процедури вчинення такого. Крім того, позивач не визнає заборгованість, зазначену у виконавчому написі. Оцінюючи вказані покликання сторони позивача на предмет їх відповідності обставинам справи та вимогам чинного законодавства суд виходить з наступного. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. У відповідності до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 6 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц (провадження № 61-38989св18), сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У відповідності до правового висновку, висловленого у п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Як вже зазначалось вище, виконавчий напис, що оспорюється [PERSON] , було вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревичем О.М. 21 січня 2020 року, за таким з позивача було стягнуто заборгованість на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами». При цьому позивач стверджує, що жодних правочинів з відповідачем не укладав, доказів протилежного стороною відповідача суду не надано. Також з матеріалів позову вбачається, що стороною позивача було скеровано третій особі приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гуревичу О.М. запит щодо надання копії виданого ним виконавчого напису, однак відповіді на такий отримано не було. Водночас в клопотання щодо можливості мирного врегулювання спору, що надійшло на адресу суду 29 вересня 2021 року, представник відповідача - директор ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Велікданова С.К. вказує, що зазначена вище заборгованість, що стягується з [PERSON] за виконавчим записом нотаріуса, виникла за кредитним договором №500390007 від 9 липня 2013 року (а.с. 31). При цьому як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема щодо доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, в зазначеній частині втратила чинність 22 лютого 2017 року з набранням законної сили вказаною вище постановою Київського апеляційного адміністративного суду. Оскільки постанову № 662 в судовому порядку визнано незаконною та нечинною в частині пункту 2 Переліку, то кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. З наведеного вище вбачається, що оскільки виконавчий напис № 1709 було вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревич О.М. 21 січня 2020 року, а відтак такий вчинено всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки пункт 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, що передбачав можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, на той час уже втратив чинність у зв`язку з визнанням нечинною зазначеної постанови згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. При цьому доказів того, що кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально, або ж що вказана заборгованість виникла на підставі іншого правочину, стороною відповідача не надано, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. При цьому відомостей на підтвердження того, що позивачу (боржнику) було надіслано письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання, стороною відповідача суду не представлено, а відтак в цій частині суд надає віри покликанням позивача, зазначеним у позовній заяві про те, що такої вимоги позивач не отримував. Окрім того, стороною відповідача не представлено суду детального розрахунку заборгованості, яка стягується з позивача по виконавчому написі, відсутні у справі й докази на підтвердження безспірності заборгованості боржника. З врахуванням наведеного також наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Зважаючи на вищенаведене, а також позицію відповідача, що визнає позов, суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та підставним, а відтак підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Судом встановлено, що позивачем сплачений судовий збір в розмірі 908 гривень за подання позовної заяви. Оскільки судом задоволено позов, то узв`язку з визнанням позову відповідачем на підставі частини першої статті 142 ЦПК України позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 454 гривень, а іншу частину судового збору, що також становить 454 гривень, слід стягнути з відповідача. При цьому судом не вирішується питання щодо стягнення на користь позивача понесених останнім витрат на правничу допомогу та не беруться до уваги заперечення сторони відповідача щодо стягнення такої, оскільки такої вимоги позивачем заявлено не було.

Outcome: approved