Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач у липні 2016 року звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» про визнання дій незаконними та стягнення невиплаченої та незаконно заниженої заробітної плати. Посилалася на те, що 25.05.2009 року наказом КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» №24 її було призначено на посаду касира-оператора авіакаси відділу маркетингу і організації перевезень. 01.11.2011 року на підставі наказу №65 о/с від 30.11.2011 року її було призначено на посаду касира квиткового оператора реєстрації комерційного відділу і організації перевезень. В подальшому, 01.12.2015 року позивача було призначено на посаду касира квиткової служби організації авіаційних перевезень. 10.05.2016 року її було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників. Вказувала на те, що починаючи з 01.04.2013 року по день звільнення наказами по підприємству їй та іншим працівників було незаконно проведено зміну істотних умов праці із встановленням неповного робочого часу в розмірі 50% від місячної норми робочого часу, що становить 87,5 годин, при цьому її не було повідомлено за два місяці про зміну істотних праці. Внаслідок таких протиправних дій відповідача їй незаконно було знижено заробітну плату, яку не сплачено по даний час та не проведено з нею остаточного розрахунку. Починаючи з дня наступного після звільнення по теперішній час, [PERSON] було затримано виплату незаконно заниженої заробітної плати у розмірі 29219 грн. 68 коп. Окрім того, зазначила, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з добутку часу затримки в 69 днів та середньоденної заробітної плати у розмірі 142 грн. 49 коп. становить 9831 грн. 81 коп. Просила визнати незаконними дії КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» щодо зміни істотних умов праці із встановленням неповного робочого часу з 01.04.2013 року по 01.04.2016 року за відповідними наказами. Крім того, просила стягнути на її користь з відповідача незаконно занижену та не сплачену заробітну плату в якості розрахунку при звільненні в сумі 29219 грн. 68 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9831 грн. 81 коп. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Пояснила суду, що з квітня 2013 року вона фактично працювала половину робочого часу і їй про це було відомо, однак при цьому з наказами про зміну тривалості робочого часу її офіційно не ознайомили. При звільненні з нею було проведено розрахунок у відповідності до фактично відпрацьованого робочого часу. Однак, враховуючи те, що підприємство не ознайомило її з наказами про зміну істотних умов праці, вважає, що їй має бути нарахована та виплачена заробітна плата за повний робочий час. При цьому зазначила, що раніше до суду не зверталась, оскільки працювала на підприємстві, проте у квітні 2016 року її за декілька років до досягнення пенсійного віку було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату. Просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що дійсно з квітня 2013 року працівників підприємства було переведено на неповний робочий день у зв'язку з тим, що фактично підприємство не працювало та майже повністю призупинило свою роботу. Усіх працівників в усній формі було повідомлено про зменшення на 50% тривалості робочого часу. Працівники в дійсності працювали половину робочого часу та отримували заробітну плату за фактично відпрацьований час. Таким чином, підприємство тривалий час зберігало робочі місця працівникам, уникаючи їх звільнення. [PERSON] з такими діями відповідача погодилася, їй було про це відомо, оскільки вона на протязі трьох років працювала в нових умовах праці та до суду з позовом у визначений Законом термін не звернулась. Вважає, що позивачем було пропущено строк звернення до суду без поважних причин, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 25.05.2009 року наказом КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» №24 [PERSON] було призначено на посаду касира-оператора авіакаси відділу маркетингу і організації перевезень. 01.11.2011 року на підставі наказу №65 о/с від 30.11.2011 року позивача було призначено на посаду касира квиткового оператора реєстрації комерційного відділу і організації перевезень. В подальшому, 01.12.2015 року останню було призначено на посаду касира квиткової служби організації авіаційних перевезень. Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки [PERSON], яка наявна у матеріалах справи (а.с.29-32). Як було встановлено судом, 29.03.2013 року наказом №1.6-50 по КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» у зв'язку з зменшенням обсягів робіт на підприємстві та з метою покращення фінансового стану підприємства шляхом забезпечення зменшення витрат та погашення заборгованості по заробітній платі на квітень 2013 року для працівників інших категорій було встановлено робочий час в розмірі 50% від місячної норми робочого часу - 87,5 год. (а.с.45). Окрім того, в кожному наступному місяці відповідними наказами дія зазначеного наказу продовжувалася, а робочий час працівникам встановлювався в розмірі 50% від місячної норми робочого часу (а.с.46-63). За змістом ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення та скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад на інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. З досліджених у судовому засіданні копії зазначених наказів видно, що в них відсутня письмова відмітка про ознайомлення [PERSON] з їх змістом. Разом із тим, суд зауважує, що зміни в організації виробництва і праці на підприємстві в цілому були достовірно відомі усім працюючим, ці зміни були наявні та суттєві. Зазначену обставину підтвердила сама позивачка у судовому засіданні, яка не заперечувала тієї обставини, що в період з 01.04.2013 року працювала половину робочого часу і їй про це було відомо. Оплата праці здійснювалася за фактично відпрацьований час. Таким чином, у даному випадку відбулася зміна суттєвих умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, яка була обумовлена змінами в організації виробництва і праці, що надають адміністрації підприємства право на встановлення неповного робочого часу. Наказом №36 О/С від 26.06.2016 року [PERSON] було звільнено з роботи з 10.05.2016 року у зв'язку з скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.25). Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України зазначені права захищаються судом. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, перебіг строку звернення до суду у даному випадку починається з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду). Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-2426цс15, має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Як було встановлено судом, позивачу, починаючи з квітня 2013 року, було відомо про порушення її права, яке полягало у встановленні неповного робочого часу роботодавцем. Однак позивач на протязі трьох років продовжувала працювати в нових умовах праці, а саме: при неповній тривалості робочого часу та заробітній платі згідно відпрацьованого часу, при цьому до суду з позовом про оскарження неправомірних дій відповідача щодо зміни істотних умов праці та скасування відповідних наказів - не зверталась. Будь-яких поважних причин пропуску тримісячного строку звернення до суду позивачем зазначено не було. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, позивачем без поважних причин було пропущено тримісячний строк звернення до суду, що є підставою для відмови в позові в цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке. Згідно ст.1, ст.2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків. Оплата праці у випадку неповного робочого часу проводиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників (ч.ч. 2,3 ст. 56 КЗпП України). З дослідженої у судовому засіданні довідки КП «Міжнародний аеропорт «Чернівці» та роздруківок по заробітній платі [PERSON] видно, що позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата згідно фактично відпрацьованого часу. (а.с.92-104). Зазначену обставину позивач під час судового розгляду не заперечувала. Таким чином, відповідачем згідно вимог Закону було у повному обсязі проведено розрахунок із позивачем пропорційно відпрацьованому часу. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed