Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач у червні 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просила: - визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] від 15.03.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрований в реєстрі за №385 та скасувати за [PERSON], реєстраційний номер платника податку [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS]. - визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу житлового будинку під номером [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER] від 15.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрований в реєстрі за №381385 та скасувати за [PERSON], реєстраційний номер платника податку [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] державну реєстрацію житлового будинку під номером [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER]. - визнати за гр. [PERSON], реєстраційний номер платника податку [NUMBER], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS], право власності на земельну ділянку площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] . - визнати за гр. [PERSON], реєстраційний номер платника податку [NUMBER], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS], право власності на житловий будинок під номером [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER]. Свої вимоги позивач обгрунтувала тим, що вона є власником майна: земельної ділянки площею 0,0861 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування земельної ділянки від 16.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №3899, та житлового будинку під номером [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0861 га, кадастровий номер [NUMBER] на підставі договору дарування земельної ділянки від 16.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №3896. Позивач посилалася на те, що 30 березня 2017 року їй стало відомо, що належну їй вище зазначену земельну ділянку 15 березня 2017 року невстановленою особою від її імені було відчужено на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за №385, на користь невідомій їй особі [PERSON], реєстраційний номер платника податку [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS]. Також 15 березня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку разом з будівлями і спорудами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за №381 невстановленою особою від її імені було відчужено належний їй житловий будинок, невідомій їй особі [PERSON], реєстраційний номер платника податку [NUMBER], зареєстрованому за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що ніколи і нікому не продавала і навіть не мала такого наміру здійснити продаж свого майна, оскільки, вона весь час починаючи з 14 січня 2015 року і по сьогоднішній день перебуває на навчанні в університеті Канади і жодного разу за період навчання не приїздила на територію України. Окрім того, зазначене вище майно фактично перебуває у володінні (користуванні) позивача. Позивач вказала, що нею 30 березня 2017 року за фактом незаконного продажу належного їй майна було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до Солом'янського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві. Позивач посилалася на те, що експертизою, проведеною в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12017100090003460 від 30 березня 2017 року було встановлено, що підпис від імені [PERSON] в оскаржуваних договорах виконано від її імені іншою особою. Враховуючи зазначене, позивач вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0861 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] від 15.03.2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрований в реєстрі за №385 та договір купівлі-продажу житлового будинку під номером [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0861 га, кадастровий номер [NUMBER] від 15.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстровано в реєстрі за №381, підлягають визнанню недійсними і як наслідок, право власності на вказане майно повинно бути визнано за позивачем. Ухвалою судді від 23 червня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 13.03.2018 клопотання представника позивача - [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра\~Миколаївна, третя особа: Солом'янське УП ГУНП в м. Києві, третя особа: Департамент з питань реєстрації Сектор інформаційного та аналітичного забезпечення про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на майно - повернуто заявнику. Ухвалою суду від 23.05.2018 виправлено описку, допущену в ухвалі про відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду від 23.06.2017, зазначивши позивача у справі - [PERSON]. Ухвалою суду від 23.05.2018 заяву представника [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра\~Миколаївна, Солом'янське УП ГУНП в м. Києві, Департамент з питань реєстрації Сектор інформаційного та аналітичного забезпечення про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на майно було задоволено. Накладено арешт на житловий будинок [NUMBER] з будівлями та спорудами, на земельну ділянку площею 0,0861 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник до суду не з'явилися, проте до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи без участі позивача та його представника, при цьому позов підтримала, просила суд його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином у порядку, визначеному ст. 128 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Судові повістки, що направлялися на його адресу, поверталися до суду без вручення за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Треті особи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] просила визнати недійсним договори купівлі-продажу належних їй на праві власності земельної ділянки та будинку, визнати за нею право власності на вказане майно. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту. Разом із тим, згідно з роз'ясненнями які викладені в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі №6-146цс14. На підставі договору дарування земельної ділянки від 16.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №3899 та на підставі договору дарування земельної ділянки від 16.12.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №3896. [PERSON] є власником майна: земельної ділянкою площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку під номером [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER] Встановлено, що 15 березня 2017 року невстановленою особою від імені [PERSON] було відчужено на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за №385, на користь [PERSON], реєстраційний номер платника податку [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS]. Також 15 березня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку разом з будівлями і спорудами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за №381 невстановленою особою від її імені було відчужено належний їй житловий будинок, [PERSON], реєстраційний номер платника податку [NUMBER], зареєстрованому за адресою: [ADDRESS]. В рамках кримінального провадження внесеному до ЄРДР за № 12017100090003460 від 30 березня 2017 року встановлено, що до договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], посвідченого 15 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстровано в реєстрі за №385 та до договору купівлі-продажу житлового будинку, під номером [ADDRESS] разом з будівлями та спорудами, розташованими на вказаній земельній ділянці, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстровано в реєстрі за №381, позивач ніякого відношення не має. Відповідно до висновку експерта НДЕКЦ №8-4/1163 від 01.06.2017 за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12017100090003460, було встановлено, що : 1.Підпис посередині друкованого тексту «ПІДПИСИ: «ПРОДАВЕЦЬ» та рукописний запис «[PERSON]» на зворотньому боці договору купівлі-продажу земельної ділянки (реєстраційний №385) від 15.03.2017 року, виконані не гр.[PERSON], а іншою особою; 2.Підпис посередині друкованого тексту «ПІДПИСИ: «ПРОДАВЕЦЬ» та рукописний запис «[PERSON]» на зворотньому боці договору купівлі-продажу житлового будинку (реєстраційний №381) від 15.03.2017, виконані не гр.[PERSON], а іншою особою. Також встановлено, що вказаний продаж земельної ділянки та житлового будинку, мав місце, коли позивач перебувала за межами України і не могла фізично вчинити оскаржувані правочини, що підтверджується Довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України від 04.04.2017 № 0.64-11541/0/15-1. Укладення та реєстрація оскаржуваних договорів порушує право власності та унеможливлює здійснення правомочностей дійсного власника. Правочин укладений невідомою особою від імені [PERSON] є таким, що порушив її конституційне право передбачене ст. 47 Конституцією України, згідно якої кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2); згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного Кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 228 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вченню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як наслідок визнання недійсним спірних правочинів, укладених з відповідачем від імені позивача (реституція), підлягають застосуванню положення ст. 216 ЦК України щодо повернення сторін правочину у первісний стан, у зв'язку з чим вимоги про визнання права власності за Позивачем на земельну ділянку площею 0,0861 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок під номером [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0861 ГА, кадастровий номер [NUMBER] підлягають задоволенню. За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 2480, 00 гривень.

Outcome: approved