Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Позиція сторін у справі У липні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що між сторонами розірвано шлюб у судовому порядку, від шлюбу вони мають спільну дитину, яка проживає разом із матір`ю на території України, а батько проживає в Ізраїлі. Між сторонами укладено договір, яким визначено місце проживання дитини разом з матір`ю та передбачено обов`язок батька забезпечувати її гармонійний розвиток, зміцнювати та зберігати її здоров`я. Проте відповідачем такі зобов`язання систематично порушуються. Методи виховання батька призвели до значного погіршення психологічного стану дитини, суттєвого зниження самооцінки, виникнення страхів та впевненості, що дитина погана. В свою чергу, на підставі рішення Суду із сімейних справ м. Тель-Авів-Яффо від 27 травня 2020 року, справа № 37473-03-19, [PERSON] відмовлено у поверненні дитини на територію держави Ізраїль, в тому числі з підстав жорсткого поводження з дитиною. Представник відповідача подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що станом на час розгляду цієї справи син [PERSON] проживає спільно із матір`ю у м. Києві. Спір щодо визначення місця проживання дитини відсутній. При цьому, наведені в позові факти, що характеризують ставлення батька до дитини та його поглядів на процес виховання, у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів не є доведеним. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року у справі № 757/46887/18-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 30.01.2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 61. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище « [PERSON] ». Вказаним рішенням суду встановлено, що від шлюбу сторони мають дитину, а саме малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] , виданим Відділом Запису Актів Громадянського Стану м. Тбілісі Державної служби з Питань Розвитку Підприємництва 10 січня 2014 року. 20 серпня 2018 року між сторонами укладено Договір про визначення місця проживання дитини, участь в забезпеченні дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, утримання матері дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 92500, відповідно до умов якого сторонами Договору узгоджено всі питання про розподіл майна, а також питання утримання і виховання дитини, питання утримання дружини після розірвання шлюбу та усі інші майнові та немайнові питання, пов`язані із розірванням шлюбу. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року у справі № 757/12906/19-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором від 20.08.2018 року про визначення місця проживання дитини, участь в забезпеченні дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, утримання матері дитини, посвідчений Магомедовою М.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №2500 за період з січня по червень 2019 року у розмірі 3 252 279 (три мільйони двісті п`ятдесят дві тисячі двісті сімдесят дев`ять гривень, 86 копійок), що є еквівалентом 120 000 (сто двадцять тисяч) доларів США, 00 центів. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у справі № 757/38386/19-ц розірвано Договір про визначення місця проживання дитини, участь в забезпеченні дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, утримання матері дитини, укладений 20.08.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] , та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. і зареєстрований в реєстрі за №2500. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статей 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Згідно з частинами першою-п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року, принципом 6 якої передбачено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю, не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України, не є міжнародним договором, хоча є визнаним джерелом міжнародного права. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення Конвенції про права дитини, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, її норми мають вищу юридичну силу, мають імперативний характер. Норми Конвенції зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У згаданих рішеннях ЄСПЛ не визначав обов`язкового та беззаперечного врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Згідно з висновком Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 29 квітня 2021 року № 101-3053/02, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, [PERSON] . Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач проживає в іншій державі, рішенням Суду із сімейних справ м. Тель-Авів-Яффо від 27 травня 2020 року, справа № 37473-03-19, [PERSON] відмовлено у поверненні дитини на територію держави Ізраїль, а тому виходячи з якнайкращих інтересів дитини з метою забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, з урахуванням висновку Служби у справах дітей, враховуючи вік дитини - 7 років, факт належного виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків, наявність в неї стабільного доходу та створення нею необхідних умов для сина, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову та визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Суд враховує, що цим рішенням батько дитини не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування з дитиною, вияв турботи стосовно дитини та участь у її вихованні. Він може реалізувати свої права шляхом досягнення домовленості з матір`ю дитини про встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. За правилами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Outcome: approved