Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути солідарно з відповідача [PERSON], відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 127-07-И/09 від 20 вересня 2007 року, яка становить 4 666 926, 62 гривень; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, понесені позивачем при подачі позовної заяви у рівних частках суму 70 003,90 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20 вересня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником за всіма правами та обов'язками якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі п. 1.3. Статуту, та [PERSON] був укладений кредитний договір № 127-07-И/09. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 80 000,00 доларів США, з оплатою по процентній ставці 10,8% відсотків річних. Згідно з п. 3.2. кредитного договору, позичальник зобов'язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 17 вересня 2027 року. Також, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 127-07-И/09 від 20 вересня 2007 року між банком та відповідачем [PERSON] 20 вересня 2007 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передала позивачу в заставу нерухоме майно, а саме: квартиру під номером 135, що знаходиться в будинку під номером 20, розташованому по проспекті Тичини Павла у місті Києві. Також, з метою забезпечення виконання зобов'язання кредитного договору № 127-07-И/09 від 20 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № 127-07-П1/09 від 20 вересня 2007 року. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачу кошти в розмірі 80 000,00 доларів США. Проте, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує в частині своєчасного повернення кредитних ресурсів, процентів за користування кредитними ресурсами, в порядку та строки, визначені кредитним договором. Станом на 20 вересня 2017 року заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором № 127-07-И/09 від 20 вересня 2007 року становить 4 666 926, 62 гривень, з яких: сума заборгованості по основному боргу кредиту - 67 825,56 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 20 вересня 2017 року 1 долар США/26,126436 гривень) 1 772 040,15 гривень; сума строкової заборгованості по відсоткам - 406,95 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 20 вересня 2017 року 1 долар США/26,126436 гривень) 10 632,15 гривень; сума простроченої заборгованості по відсоткам - 21 008,94 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 20 вересня 2017 року 1 долар США/26,126436 гривень) - 548 888,73 гривень; сума строкової заборгованості по щомісячній комісії - 0,00 гривень; сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 13 887,20 гривень; пеня - 2 321 478, 39 гривень. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року у вказаній справі було відкрито провадження та справа призначена до судового розгляду. Ухвалою суду від 11 липня 2018 року у вказаній справі було закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Белінський В.А. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, відповіді на відзив (а.с.136-137, том 1) просив позов задовольнити. Пояснив суду, що 20 вересня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір та остання отримала 80 000 доларів США на придбання квартири, зобов'язавшись повернути кредит до 17 вересня 2027 року. При цьому, позичальником не виконувалися умови кредитного договору. Останній платіж позичальником по тілу кредиту було здійснено 20 червня 2014 року, а по відсоткам - 25 квітня 2017 року. Позивач просить стягнути заборгованість достроково, при цьому зазначив, що позивачем не було направлено вимог про стягнення боргу відповідачам з урахуванням рішення Конституційного Суду України. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, з підстав вказаних у письмовому відзиві на позову заяву, долученого до матеріалів справи (а.с.103-118, том 1). Пояснив суду, що в 2015 році у позивача було відкликано ліцензію та останній не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом. Вказані дії призвели до невірного нарахування і пені за прострочення сплати кредитних коштів. Крім того, розмір пені розраховано позивачем на рівні 2 мільйонів гривень, що суперечить засадам справедливості, при цьому пеня не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ. Також, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки перше прострочення сплати кредиту позичальником було здійснено в січні 2010 року та саме з цього періоду розпочався строк, з якого позивач мав звернутися до суду з позовом. Крім того, у зв'язку із вказаним, вважає поруку поручителів припиненою. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, суд про причини неявки не повідомили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність не з'явившихся відповідачів. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2007 року відповідач [PERSON] звернулася до начальника відділення № 9 філії «Центрального регіонального управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявою про видачу кредиту на суму 80 000,00 доларів США (а.с. 39, том 1). 20 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 127-07-И/09, за умовами якого банк надав позичальнику [PERSON] в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 80 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 10,8 процентів річних (а.с. 21-25, том 1). Відповідно до п.п. 2.3. п. 2 кредитного договору, кредитні ресурси отримані позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням: придбання однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею - 34,00 кв.м., житловою площею - 16,10 кв.м. За приписом частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Частинами 1, 2 статті 553 Цивільного кодексу України, визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Як роз'яснено в п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів. Так, в забезпечення виконання зобов'язань за укладеним кредитним договором, 20 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передає в заставу (іпотеку) іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] (а.с. 29-32, том 1). Крім того, в забезпечення виконання кредитного договору з боку відповідача [PERSON], 20 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON], [PERSON] було укладено договір поруки № 127-07-П1/09 (а.с. 33-35, том 1). 20 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON], [PERSON] було укладено договір поруки № 127-07-П2/09 (а.с. 36-38, том 1). За умовами вказаних договорів порук, поручителі [PERSON] та [PERSON] зобов'язалися перед кредитором відповідати у повному обсязі за несвоєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 127-07-И/09 від 20 вересня 2007 року, укладеним між кредитором та боржником, відповідно до якого боржникові наданий кредит у розмірі 80 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 10,8 процентів річних. У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п.п. 4.1. - 4.3. п. 4 кредитного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, по процентній ставці 10,8 процентів річних. Нарахування процентів здійснюється за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Нарахування процентів за день видачі кредитних ресурсів проводиться як за повний день, а за день повернення не проводиться. Нарахування процентів проводиться не рідше одного разу на місяць на залишок заборгованості позичковому рахунку позичальника. Нарахування процентів проводиться по методу «факт/360» за кожний день користування кредитними ресурсами. Позичальник сплачує проценти щомісяця, в термін з «1» по «10» число (включно). Згідно п.п. 3.2. п. 3 кредитного договору, погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов'язується щомісяця, в термін з «1» по «10» кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 825,08 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. За умовами п. 4.7. п. 4 кредитного договору, позичальник щомісяця в термін з «1» по «10» число (включно) кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надаання кредитних ресурсів у розмірі 767,60 гривень. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов'язання. Так, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно п.п. 6.1. п. 6 кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2., 3.4., 4.3., 4.4., 4.6. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами у судовому засіданні, позивачем були виконані умови кредитного договору в частині надання кредиту позичальнику, що підтверджується заявою на видачу готівки № 13 від 20 вересня 2007 року (а.с. 40, том 1). При цьому, зі змісту заявленого позову та з пояснення сторін вбачається, що з боку позичальника [PERSON] наявне порушення умов кредитного договору в частині своєчасної сплати кредиту, відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості та детальної виписки по картковому рахунку позичальника, станом на 20 вересня 2017 року заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором № 127-07-И/09 від 20 вересня 2007 року становить 4 666 926, 62 гривень, з яких: сума заборгованості по основному боргу кредиту - 67 825,56 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 20 вересня 2017 року 1 долар США/26,126436 гривень) 1 772 040,15 гривень; сума строкової заборгованості по відсоткам - 406,95 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 20 вересня 2017 року 1 долар США/26,126436 гривень) 10 632,15 гривень; сума простроченої заборгованості по відсоткам - 21 008,94 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 20 вересня 2017 року 1 долар США/26,126436 гривень) - 548 888,73 гривень; сума строкової заборгованості по щомісячній комісії - 0,00 гривень; сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 13 887,20 гривень; пеня - 2 321 478, 39 гривень. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо заявлених позовних вимог сторона відповідача [PERSON], зокрема, посилається на той факт, що позивачем було пропущено встановлений строк позовної давності щодо пред'явлення позовних вимог про стягнення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказані правові позиції взаємоузгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14, у справі № 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року, 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року. Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові суду від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15: «У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу». Як вбачається з умов кредитного договору № 127-07-И/09 від 20 вересня 2007 року, між сторонами договору було погоджено графік погашення заборгованості по кредиту та встановлено щомісячний платіж погашення на рівні 825,08 доларів США. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14. Як вбачається з наданих суду виписок по рахунку та розрахунку заборгованості, позичальником було здійснено 20 червня 2014 року останній платіж по тілу кредиту,а по відсоткам - 25 квітня 2017 року, що свідчить про те, що позивачем не було пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому, стороною позичальника не заперечувалося того факту, що позичальником порушені умови кредитного договору в частині сплати кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, будь-яких належних доказів у спростування наданого суду розрахунку, стороною відповідача надано не було. Як роз'яснено в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Таким чином, аналізуючи надані суду докази, беручи до уваги солідарний обов'язок позичальника та поручителів щодо повернення кредиту, враховуючи те, що правовідносини, які виникають при укладенні кредитного договору, є специфічною формою взаємовідносин банку і клієнта та характеризуються зобов'язальним характером, враховуючи те, що судом було встановлено факт порушення умов кредитного договору з боку позичальника, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідачів солідарно суми заборгованості по основному боргу кредиту - 67 825,56 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 20 вересня 2017 року 1 долар США/26,126436 гривень) 1 772 040,15 гривень; сума строкової заборгованості по відсоткам - 406,95 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 20 вересня 2017 року 1 долар США/26,126436 гривень) 10 632,15 гривень; сума простроченої заборгованості по відсоткам - 21 008,94 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 20 вересня 2017 року 1 долар США/26,126436 гривень) - 548 888,73 гривень, сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 13 887,20 гривень, а всього 2 345 448,23 гривень заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та комісії. Щодо нарахування суми заборгованості по пені, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного грошового зобов'язання за кожен день прострочки виконання. Право на неустойку виникає незалежно він наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. (ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України) За вимог ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 3.09.2014 у справі №6-100цс14, ч.3 ст.551 ЦК з урахуванням положень ст.3 ЦК щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Як роз'яснено в п. 27 Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Аналізуючи вищевикладене, та враховуючи, що нарахована позивачем пеня за неналежне виконання умов договору, значно перевищує суму заборгованості, суд вважає за наявним застосування вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, та зменшити розмір пені, а саме, зменшити пеню нараховану на прострочену заборгованість по кредиту з 644 814,04 гривень до 100 000 гривень, по відсоткам з 1 643 476,01 гривень до 50 000 гривень, по щомісячній комісії з 33 188,34 гривень до 1 000 гривень. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором № 127-07-И/09 від 20 вересня 2007 року, який підлягає до стягненню з відповідачів у солідарному порядку становить 2 496 448 гривень 23 копійки. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 37 446 гривень 72 копійки, в рівних частках з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: partial