Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року у сумі 11 660,73 грн та судові витрати у розмірі 2 102,00 грн. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, щоНаказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (позивач) від 18.11.2019 № 36-к [PERSON] (відповідач) з 21.11.2013 призначено на посаду головного спеціаліста відділу аналітики управління страхових виплат та матеріального забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, на період оплачуваної відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами головного спеціаліста цього відділу [PERSON] до фактичного її виходу на роботу, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. Відповідач є особою з інвалідністю. Наказом позивача від 24.01.2020 відповідачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарних днів з 27.01.2020 по 19.02.2020 та щорічну додаткову відпустку за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів з 20.02.2020 по 26.02.2020 за період роботи з 21.11.2019 по 20.11.2020. На підставі наказу відповідачу нараховано матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячного заробітку у зв`язку із наданням йому щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарних дні та додаткової відпустки за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів. Наказом позивача від 03.04.2020 відповідача 05.04.2020 звільнено з посади головного спеціаліста відділу аналітики управління страхових виплат та матеріального забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку із закінченням строку трудового договору п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Станом на день звернення до суду з даним позовом заборгованість відповідача перед позивачем за дні відпустки, що були надані відповідачу в рахунок невідпрацьованої частини робочого року складає 11 660,73 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні визнавав позовні вимоги, але просив розстрочити виконання рішення суду на 6 (шість) місяців, оскільки на момент розгляду справи його дохід мінливий та нерегулярний і тому сплатити всю суму заборгованості одним платежем позивач не зможе. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Наказом позивача від 18.11.2019 № 36-к відповідача з 21.11.2013 призначено на посаду головного спеціаліста відділу аналітики управління страхових виплат та матеріального забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, на період оплачуваної відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами головного спеціаліста цього відділу [PERSON] до фактичного її виходу на роботу, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. Відповідач є особою з інвалідністю ІІІ групи. Статтею 10 Закону України «Про відпустки» встановлено, що особам з інвалідністю за бажанням надаються щорічні відпустки повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві. Наказом позивача від 24.01.2020 № 28-кв відповідачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарних днів з 27.01.2020 по 19.02.2020 та щорічну додаткову відпустку за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів з 20.02.2020 по 26.02.2020 за період роботи з 21.11.2019 по 20.11.2020. На підставі наказу позивача від 24.01.2020 № 28-кв «По особовому складу» відповідачу нараховано матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячного заробітку у зв`язку із наданням йому щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарних дні та додаткової відпустки за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів. Наказом позивача від 03.04.2020 № 43-к відповідача 05.04.2020 звільнено з посади головного спеціаліста відділу аналітики управління страхових виплат та матеріального забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку із закінченням строку трудового договору п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. На день звільнення відповідача сума нарахованої йому заробітної плати не була достатньою для погашення заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки, розмір заборгованості становив 13 534,28 грн. З матеріалів справи вбачається, що станом на день звернення до суду з даним позовом заборгованість відповідача перед позивачем за дні відпустки, що були надані відповідачу в рахунок невідпрацьованої частини робочого року складає 11 660,73 грн. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Верховного Суду у постанові від 17.07.2019 у справі №332/1433/17-ц (провадження №61-7379св18) дійшов висновку про те, що системне тлумачення положень статей 127, 233 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про відпустки» дає підстави зазначити, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки відповідач звільнився з роботи до закінчення робочого року, за який він одержав відпустку повної тривалості, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом (розпорядженням) підприємства не проведено у зв`язку з недостатністю коштів, то позивач має право стягнути відповідну суму у судовому порядку в межах строку, визначеного частиною другою статті 233 КЗпП України. У судовому засіданні відповідач просив розстрочити виконання позовних вимог на 6 (шість) місяців, оскільки він на момент розгляду справи перебуває в скрутному матеріальному становищі, його дохід мінливий та нерегулярний, тому сплатити всю суму заборгованості відповідача одним платежем не зможе. Згідно ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи матеріальне становище відповідача, суд вважає за доцільне розстрочити виконання рішення суду зі стягнення загальної суми боргу та судового збору на 6 (шість) місяців зі сплатою щомісячних платежів у розмірі 2 284,79 грн. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позов Фонду соціального страхування України до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 2 102,00 грн, які підтверджуються долученим до справи платіжним дорученням про їх оплату. Враховуючи вищенаведене, ст. 10, 22 Закону України «Про відпустки», ст. 127, 233 КЗпП України, та

Outcome: approved