Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС міністерства юстиції України, та уточнивши позовні вимоги в порядку ст. 31 ЦПК України просив скасувати арешт з грошових коштів [PERSON] в сумі 500\~000,00 доларів США, які розміщені на вкладних (депозитних) рахунках №26358034930615, №26354034930415, відкритих у філії Одеського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (Код установи 328845) та є предметом застави за договором застави грошей на депозиті №3 від 28.02.2014, який накладений постановою відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 27 травня 2016 року про арешт коштів в рамках ВП №51262094 при примусовому виконанні ухвали №520/10017/14-ц виданої 25.05.2015 року Київським районним судом м. Одеси про вжиття по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу - заходів забезпечення позову. Позовні вимоги вмотивовано тим, що накладення арешту на все рухоме майно, в тому числі і на грошові кошти [PERSON], що містяться на депозитних рахунках № 26358034930615 та № 26354034930415 і є предметом застави за Договором застави є таким, що порушує законні права та інтереси Банку, як заставодержателя, в звязку з чим таке майно підлягає звільненню з-під арешту. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся. Представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС міністерства юстиції України до судового засідання не зявився, про час та місце судового засідання належним чином повідомлявся. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 20 ЦК України, кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке особа здійснює на свій розсуд і у спосіб, передбачений законом або договором (ст. 16 ЦК України), залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. Судом встановлено, що 28 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (надалі Позивач/ АТ «Ощадбанк» /Банк), та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРКАВА» (надалі Позичальник) укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 86 (надалі Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування в сумі 40\~000\~000 (сорок мільйонів) гривень з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % річних в гривні, 11,5 % річних в доларах США, 10,5 % річних в Євро та з терміном остаточного погашення не пізніше 29 грудня 2016 року. Відповідно до останніх змін до Кредитного договору сторони визначили максимальний ліміт кредитування в сумі 39\~965 000 гривень та 3\~000\~000 дол. США з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19 % річних в гривні, 11,5 % річних в доларах США. У забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором між Банком та фізичною особою [PERSON] 28.02.2014 укладено договір заставигрошей на депозиті №3 (надалі Договір застави). Предметом застави є: грошові кошти, що розміщені на вкладних (депозитних) рахунках № 26358034930415 та № 26354034930615 та майнові права - право вимоги грошових коштів в розмірі 500\~000 дол. США, які розміщені на вкладних (депозитних) рахунках № 26358034930415 та № 26354034930615 згідно з Депозитними договорами №34930615 та 34930415 від 17.12.2013, а також суми процентів, що підлягають сплаті за умовами зазначених Депозитних договорів (надалі предмет застави). 27 травня 2016 року постановою ВПВР Департаменту ДВС МУЮ про арешт коштів боржника в рамках ВП №51262094 накладено арешт на кошти, що належать [PERSON] тамістяться на депозитних рахунках філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»: - у розмірі 250 000 дол. США (двісті пятдесят тисяч доларів США), які знаходяться на депозитному рахунку №26354034930415 в АТ «Ощадбанк», згідно додаткового договору №1 від 28.02.2014 року до Договору №34930415 від 17.12.2013 року; - у розмірі 250 000 дол. США (двісті пятдесят тисяч доларів США), які знаходяться на депозитному рахунку №26358034930615 в АТ «Ощадбанк», згідно додаткового договору №1 від 28.02.2014 року до Договору №34930615 від 17.12.2013 року; - у розмірі 200\~000 дол. США (двісті тисяч доларів США), які знаходяться на депозитному рахунку №26357034973015 в АТ «Ощадбанк» згідно договору №34973015 від 19.12.2013 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» (надалі ЗУ «Про заставу»), застава - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання, в силу якого заставодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Згідно з ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про заставу», якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше. Переважне право у задоволенні вимог із заставленого рухомого майна визначається на підставі моменту реєстрації застави та моменту реєстрації змін щодо предмета застави в частині цих змін. Відповідно до частини 1 статті 572 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з частиною 1 статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави. Частина 1 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі ЗУ «Про виконавче провадження») передбачає, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Відповідно до частини 3 статті 54 ЗУ «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Частиною 4 статті 54 Закону ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Системний аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення звертається за наявності наступних умов: якщо право застави виникло після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів та якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, в свою чергу задоволення вимог інших стягувачів, ніж заставодержатель відбувається за рахунок залишку коштів після задоволення вимог заставодержателя відповідно до положень статті 43 ЗУ «Про виконавче провадження». Між тим, передбачені ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» умови, за наявності яких ВПВР Департаменту ДВС МУЮ могла звернути стягнення на майно [PERSON], як боржника у виконавчому провадженні, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, відсутні з огляду на наступні обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення Аналогічні положення містяться в статті 16 ЗУ «Про заставу», відповідно до якої право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави. Враховуючи положення вказаних законодавчих норм, право застави рухомого майна за Договором застави, виникло у Банку в момент укладення між сторонами зазначеного договору, а саме 28.02.2014. Обтяження предмету застави на підставі укладеного Договору застави було зареєстровано Одеською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 11.03.2014 за № 14228888. Згідно п. 4 Постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року передбачено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів. Як вбачається з матеріалів справи, постанова про арешт коштів боржника винесена старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України [PERSON] на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2015 року про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу внесена після реєстрації обтяжень заставою предмету застави. З огляду на вказане, умова звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, як виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, в даному випадку відсутня. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (надалі ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень») обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Згідно з статтею 12 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 14 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до частини 3 статті 38 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»,якщо рухоме майно, яке є предметом публічного обтяження, є також предметом інших обтяжень, задоволення прав обтяжувача за публічним обтяженням або особи, на користь якої встановлено публічне обтяження, здійснюється в черговості згідно з пріоритетом публічного обтяження. Частиною 2 статті 39 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»передбачено, що пріоритет публічного обтяження встановлюється з моменту його реєстрації. Зареєстровані публічні обтяження не мають пріоритету над обтяженнями того ж рухомого майна, які були зареєстровані раніше моменту реєстрації публічного обтяження, а також обтяженнями, які мають вищий пріоритет згідно з правилами, встановленими розділом III цього Закону. З огляду на викладене, враховуючи те, що обтяження предмету застави були зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна раніше, ніж обтяження накладені на предмет застави на підставі постанов державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮ від 27.05.2016 то АТ «Ощадбанк» в даному випадку являється обтяжувачем з вищим пріоритетом, а отже має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.\~ Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи,

Outcome: approved