Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

Позивач у липні 2015 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Чернівецький лісгосп» про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилався на те, що наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 01.06.1978 року №46 його було призначено на посаду лісничого Тарнавського лісництва. Наказом від 24.03.2014 року №59-К його було незаконно звільнено з посади лісничого і переведено на посаду інженера лісового господарства першої категорії відділу лісового господарства ДП «Чернівецький лісгосп». В подальшому, наказом №105к від 11.07.2014 року його, як інженера лісового господарства 1 категорії, було звільнено з лісгоспу з 04.06.2014 року на підставі п.5 ст.40 КЗпП України у зв'язку з не з'явленням на роботу протягом більш чотирьох місяців. Також вказував на те, що рішенням суду від 14.07.2014 року наказ від 24.03.2014 року №59-К було скасовано та поновлено його на роботі на посаді лісничого Тарнавського лісництва. Разом із тим, 18.09.2014 року йому стало відомо про те, що згідно наказу №125к від 08.09.2014 року, провівши зміни у наказах, відповідач звільнив його з посади лісничого Тарнавського лісництва. Однак, 18.03.2015 року рішенням Апеляційного суду Чернівецької області його було поновлено на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» із стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2014 року до 18.03.2015 року. Вважає, що оскільки його було незаконно переведено на іншу посаду, а потім звільнено без законних підстав з 04.06.2015 року, а тому термін вимушеного прогулу, які підлягає оплаті відповідачем за період з 05.06.2014 року по 08.09.2014 року становить 64 дні. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь 7992 грн. 32 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.06.2014 року до 08.09.2014 року. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що у відповідності до рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 18.03.2015 року з [PERSON] було проведено розрахунок у визначеному законом порядку. Підстави для стягнення з підприємства середнього заробітку за період з 05.06.2014 року до 08.09.2014 року відсутні. Просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 01.06.1978 року працював на посаді лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства «Чернівецький лісгосп. Наказом №59 К від 24.03.2014 року позивача було переведено з посади лісничого - інженером лісового господарства першої категорії відділу лісового господарства (а.с.7). В подальшому, на підставі наказу №105 К від 11.07.2014 року, [PERSON], інженера лісового господарства першої категорії Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» було звільнено з роботи у зв'язку з нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (з 24.12.2013 року по 28.05.2014 року), п.5 ст.40 КЗпП України (а.с.8). Проте, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14.07.2014 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Скасовано наказ директора ДП «Чернівецький лісгосп» №59 від 24.03.2014 року та поновлено [PERSON] на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» (а.с.9-11). На виконання зазначеного рішення суду, державним підприємством «Чернівецький лісгосп» було видано наказ №124к від 08.09.2014 року, яким наказ №59к від 24.03.2014 року було скасовано та поновлено позивача на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» (а.с.15). Крім того, наказом №125 к від 08.09.2014 року були внесені зміни до наказу №105к від 11.07.2014 року, а саме слова «інженера лісового господарства 1 категорії Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» було замінено словами «лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» (а.с.16). Із наказами №105 К від 11.07.2014 року та №125 к від 08.09.2014 року [PERSON] не погодився та оскаржив їх у судовому порядку. Так, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18.03.2015 року було скасоване рішення суду першої інстанції від 23.12.2014 року. Позов [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора державного підприємства «Чернівецький лісгосп» №125к від 08.09.2014 року та поновлено позивача на роботі на посаді лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства «Чернівецький лісгосп». Стягнуто з державного підприємства «Чернівецький лісгосп» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2014 року по 18.03.2015 року в розмірі 16609 грн. 04 коп. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено (а.с.17-20). Зазначеним рішенням суду також було встановлено, що позивач, будучи ознайомленим з наказом №105к про звільнення від 11.07.2014 року - 15.07.2014 року, за захистом свого порушеного права звернувся 06.10.2014 року, тобто з пропуском визначеного в законі місячного строку та не довів поважності причин його пропуску. А тому позовна вимога щодо скасування вищезазначеного наказу не підлягає до задоволення. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, звільнення позивача із займаної посади було визнано незаконним лише з 08.09.2014 року. За змістом ст.235 КЗпП України, вимушеним прогулом є час з дня незаконного звільнення працівника (переведення на іншу роботу (посаду) до дня ухвалення судом рішення про поновлення працівника на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше, ніж за один рік. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, суду у визначеному законом порядку не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позивачем вимог. Крім того, суд враховує, що суд апеляційної інстанції у рішенні від 18.03.2015 року, вирішуючи питання про поновлення на роботі позивача, прийняв рішення про виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановив його тривалість. Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed