Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач у січні 2014 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № DNH4KS62390424 від 07.10.2006 року, який він не підписував. На постійні вимоги працівників банку повернути кредитні кошти, позивач повідомляв, що не має заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» і про те, що у нього взагалі відсутні будь-які договірні відносини з банком, тому позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № DNH4KS62390424 від 07.10.2006 року, стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 5678,36 гривень, а також судові витрати. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала з викладених у позові підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Пояснила, що банком проведено службову перевірку щодо з'ясування місця знаходження кредитної справи № DNH4KS62390424. Проведеною перевіркою було встановлено, що відповідно до списку договорів які знаходяться в архіві, договір № DNH4KS62390424 від 07.10.2006 року відсутній. На підставі вказаної службової перевірки кредитний договір визнано не укладеним та здійснено списання заборгованості з клієнта. Таким чином станом на 01.04.2014 року позивач не має заборгованості за вищезазначен6им кредитним договором. Вислухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNH4KS62390424 від 07.10.2006 року, який позивачем підписано не було, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. Також з пояснень представника відповідача у судовому засіданні встановлено, що в результаті службового розслідування, проведеного відповідачем, було з'ясовано, що місцезнаходження кредитної справи № DNH4KS62390424відповідно до архівного списку договорів, які знаходяться в архіві договір № DNH4KS62390424 від 07.10.2006 року відсутній, тому на підставці вказаної службової перевірки кредитний договір визнано неукладеним та здійснено списання заборгованості з клієнта. Таки чином, станом на 01.04.2014 року позивач не має заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 цього кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами 1, 2 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, та приймаючи до уваги те, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що спірний договір не підписувався позивачем, оскільки він взагалі відсутній в архіві банку, тому, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України. Оцінюючи позовні вимоги в частині вимоги про стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів спричинення відповідачем йому такої шкоди. Оцінюючи позов в частині витрат на юридичну допомогу суд приходить до наступного. Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, є витратами, пов'язаними з розглядом справи. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. За змістом зазначених норм закону витрати пов'язані з оплатою участі у справі представника сторони не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України. Проаналізувавши надані та добуті докази у їх сукупності і взаємозв'язку, суд приходить до висновку про безпідставність та необгрунтованість даних позовних вимог, тому у їх задоволенні слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку відшкодуванню позивачу підлягають витрати по сплаті судового збору за задоволеною судом вимогою про визнання недійсним кредитного договору у розмірі 114,70 гривень та витрати по сплаті судового збору за заявою про витребування доказів у розмірі 114,70 гривень, а всього 229,40 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial