Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

позові вказано, що позивачу належить на праві власності будинок [ADDRESS] ; відповідач та треті особи зареєстровані в будинку; 14/03/2014 розірвано шлюб позивача та відповідача; з травня 2019 року відповідач не проживає в будинку, не користується ним, реєстрація відповідач в будинку перешкоджає позивачу у вільному здійсненні права володіння та користування; на адресу позивача надходять повістки та виклики для відповідача; платежі за житлово-комунальні послуги нараховуються позивачу за відповідача, однак відповідач постійно не проживає та не користується будинком, оскільки вона самостійно виїхала з нього, постійно проживає за іншою адресою. Тому позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . У запереченні на відзив відповідача на позов вказано, що відповідач не проживає в будинку з початку 2018 року. 06/02/2020 позивач подав суду письмове пояснення, відповідно до якого відповідачу на праві спільної власності належить 35/100 в праві власності на приватний будинок [ADDRESS] . У зазначеному письмовому поясненні також вказано про те, що відповідач умисно подала суду неправдиві пояснення щодо обставин спору. В запереченні позивача від 06/02/20120 на письмову заяву відповідача вказано, що документи з Республіки Польща містять в собі інформацію щодо звернення відповідача до лабораторних установ та медичним обстеженням за період після подання позову до відповідачки та після втрати нею прав на частку в праві на спірний будинок, їх аналіз за письмовими поясненнями відповідачки перекручений і неправдивий як і інші пояснення відповідачки щодо фактичних обставин спору, що спрямовано на введення суду в оману щодо обставин спору; результати оглядів та відібраного на аналізи матеріалу свідчать про те, що у відповідачки немає будь-яких захворювань, їй не потрібна будь-яка медична допомога, вона не перебувала на лікуванні в будь-яких медичних установах Республіки Польща, а попередні пояснення відповідачки про це є неправдивими; на час вирішення спору відповідач більше двох років не з`являлась в спірному будинку для вирішення питання щодо свого повернення; відповідач постійно проживає в Республіці Польща за адресою [ADDRESS] . Третя особа [PERSON] подав суду письмове пояснення, відповідно до якого він постійно проживає в спірному будинку, з травня 2018 року відповідач не проживає в будинку, самостійно відселилась за власним бажанням, виселилась з будинку самостійно і добровільно, іноді прибувала до будинку в період, коли ще була співвласником, вчиняла конфлікти, побила брата третьої особи, будь-які перешкоди їй не чинились, оскільки вона є матір`ю третіх осіб та була співвласником, через борги відповідачки на адресу будинку приходять повістки, виклики та претензії у виді кореспонденції. В судовому засіданні відповідачка заперечила позов, після перерви перестала прибувати на судові засідання, неодноразово подавала суду клопотання про відкладення судових засідань; відповідачці було надано час для реалізації її прав і обов`язків, однак після клопотань та перерв вона не з`являлась в судові засідання. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Отже правові наслідки не прибуття в судове засіданні сторін та їх уповноважених представників покладено повністю на відповідні сторони. В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що позивач викупив за аукціону частку в праві власності на будинок, що належала відповідачу та став одноосібним власником будинку. Також представник позивача надав перед судом пояснення про те, що позивач має право власності на інше житло в с. Загвіздя, що спростовує пояснення відповідач про те, що вона не має іншого житла. Крім цього відповідні пояснення відповідача спростовуються і поясненнями представника позивача про те, що відповідач постійно проживає на території Польщі, працює там вже протягом тривалого часу, проживає там у відповідному житловому приміщенні, яке знаходиться в її користуванні. Судом встановлено наступні обставини. 09/10/2014 ухвалою Івано-Франківського міського суду визнано мирову угоду сторін, якою будинок визнано спільною сумісною власністю сторін та чотирьох третіх осіб. Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №172467150 від 03/07/2019 будинок [ADDRESS] зареєстровано за позивачем. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №191208054 від 03/12/2019 відповідачу належить право на 1/2 частки в праві власності на земельну ділянку за місцем знаходження будинку [ADDRESS] , якому позивач також має частку в праві власності. Відповідно до змісту вказаної інформації відповідачу також належить право на 35/100 в праві власності на будинок [ADDRESS] Відповідно до будинкової книги на будинок [ADDRESS] позивач є домовласником; відповідач зареєстрований в будинку. Відповідно до акту державного виконавця від березня 2016 року при виході ним за місцем реєстрації відповідача встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку, в ньому відсутнє її майно для звернення на нього стягнення. 26/09/2019 соціальним педагогом [PERSON] складено акт, в якому вказано, що відповідач відсутня і не проживає в спірному будинку. Відповідно до акту від 30/09/2019 дільничних офіцерів поліції [PERSON] та [PERSON] відповідач відсутня і не проживає в спірному будинку. 31/01/2019 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 28/02/2019 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 29/03/2019 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 30/04/2019 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 11/05/2019 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 28/06/2019 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 31/07/2019 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 31/05/2018 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 30/06/2018 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 31/07/2018 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 31/08/2018 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 28/09/2018 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 31/10/2018 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 30/11/2018 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 28/12/2018 позивачем, третіми особами та свідками складено акт про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] . 21/06/2019 складено акт про проведені електронні торги щодо продажу 1/6 частки відповідача в будинку [ADDRESS] . Відповідач за змістом відзиву на позов повідомила суд про те, що виїжджала до Республіки Польща для звернення за медичною допомогою та не підтвердила заперечення позивача про те, що вона виїхала до Республіки Польща з метою працевлаштування. При цьому відповідач особисто подала суду копії її паспорту для виїзду за кордон з відображеною в ньому візою Республіки Польща з метою видання «06», що є робочою візою. Таким чином відповідач спростувала її ж пояснення про те, що метою залишення нею спірного будинку було лікування в Республіці Польща, а не працевлаштування у відповідній республіці. Також відповідач подала суду висновки лабораторних досліджень польською мовою та не виконала свого обов`язку щодо надання до матеріалів справи перекладу відповідних копій. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Однак докази, які не містять інформацію щодо предмета доказування є неналежними. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Разом з цим документи лабораторних установ щодо наявності в організмі відповідачки мікроелементів не є доказами щодо обставин, що безпосередньо складають предмет даного судового розгляду про постійне, самостійне і добровільне залишення відповідачкою будинку позивача. Також звернення відповідача до лабораторних чи медичних установ в Республіці Польща само по собі не спростовує позов. Однак в наданих відповідачем документах іноземною мовою вказано місце проживання відповідачки, що у свою чергу підтверджує, що в володінні відповідача також є житлове приміщення за місцем її постійного проживання в Республіці Польща, в яке вона добровільно переїхала зі спірного будинку. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав перед судом показання про те, що є сусідом позивача, більше трьох років відповідач відсутня в місці проживання, свідок буває за місцем проживання позивача по кілька разів на день, позивач та відповідач не ведуть спільного господарства більше трьох років. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав перед судом показання про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, свідок не бачив відповідачку вже чотири роки, свідок давно знає позивача, товаришу з позивачем, живе в районі проживання позивача, бачить позивача по кілька раз на тиждень, інколи щодня, відповідач не з?являється в місці реєстрації вже чотири роки. 30/08/2019 відповідач подала суду відзив на позов, відповідно сторони розірвали шлюб в 2014 році, в будинку зареєстровані сторони та треті особи, які є їх дітьми, в шлюбі сторони придбали будинок. При цьому відповідач не зазначила у відзиві обставину втрати нею права власності на частку в будинку та придбання цієї частки позивачем. Відповідно до ч. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом. Так, в судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що позивач викупив за аукціону частку в праві власності на будинок, що належала відповідачу та став одноосібним власником будинку. Отже позивачем спростовано неправдиві пояснення відповідача про те, що їй належить право на частку у власності на будинок на підставі придбання будинку в шлюбі. Крім цього позивачем надано суду витяг з реєстру речових прав про те, що позивач є одноосібним власником будинку. Таким чином пояснення відповідача підлягають критичній оцінці, оскільки врахуванню підлягає обставина надання відповідачем неправдивих пояснень щодо обставин спору. Так в ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, а відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Так само і в ст. 44 ЦПК України вказано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Так само у запереченні на відзив відповідача на позов вказано, що відповідач не проживає в будинку з початку 2018 року, що в будинку проживають малолітні діти сторін, яких відповідачка залишила на проживання з позивачем і самостійно виїхала на постійне проживання до Республіки Польща, з якої іноді повертається до України і тільки в такі періоди прибуває за місцем проживання позивача для зустрічі з наймолодшою донькою, а проживає у такі періоди за місцем проживання матері відповідача, де є співвласником будинку, а не за місцем проживання позивача. Вказану інформацію за запереченням позивача на відзив на позов підтвердили в судовому засіданні і треті особи, які є повнолітніми дітьми сторін, які також надали перед судом пояснення про те, що відповідач - їх матір не проживає за місцем проживання позивача більше двох років і іноді прибуває для зустрічі з наймолодшою донькою сторін, для чого забирає її з будинку для прогулянки. Так, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В ст. 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 6 ст. 319 ЦК України держава не втручається у здійснення власником права власності. Отже позивачу належить право на захист його власності від неправомірного зловживання відповідачем правомочностями, які нею втрачені з підстави самостійного, добровільного залишення будинку на строк понад два роки за ч. 2 ст. 405 ЦК України. Так само і позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом заснований на правовій підставі, що визначена законом - ч. 2 ст. 405 ЦК України. Отже визнання відповідача такою, що втратила право на користування житлом здійснюється у встановленому законом порядку та з правової підстави, що визначена законом, а тому не належить до свавільних форм позбавлення особи житла, про що зазначено в її відзиві на позов. Разом з цим і позивачем доведено, що відповідачці належить право на частку у власності на житло за місцем проживання її матері, а також в володінні відповідачки перебуває житло за місцем її постійного проживання в Республіці Польща. Відповідачем не спростована інформація позивача про те, що вона понад встановлений законом строк не користується відповідним будинком, про те, що вона виїхала на постійне проживання за межі України, постійно проживає в Республіці Польща. Відповідно до ст. 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Тому з підстави реєстрації позивачем одноосібним власником будинку саме йому і належить право на володіння відповідним будинком, без втручання в таке володіння особою, яка не має речових прав на відповідний будинок. В запереченні відповідача на позов за змістом відзиву вказано на застосування ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, відповідно до якої припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з цим, відповідно до пояснень позивача та відповідача шлюб сторін розірвано в 2014 році, а позо подано 09/07/2019. Отже позивачем не подано позов з підстави припинення сімейних відносин з власником будинку. Крім цього в позові безпосередньо вказано, що підставою його подання є непроживання відповідача в місці реєстрації понад один рік. В ч. 2 ст. 405 ЦК України вказано, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, у справі «Трегубенко проти України» Європейського суду з прав людини (2004 р.) зроблено категоричний висновок про те, що суспільна потреба передбачає і правильне застосування закону. У свою чергу Велика Палата ВС в постанові №917/1739/17 в п. 85 вказала, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові ВП ВС від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові КЦС від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц). У рішенні у справі «Чопенко проти України» (п.62) ЄСПЛ повторно наголосив, що саме національні органи, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства. Отже правовою підставою позову є ч. 2 ст. 405 ЦК України. Крім цього в ст. 391 ЦК України проголошено право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, в якій вказано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином позивачу належить право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а тому йому належить право на звернення до суду із позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування спірним житлом. Крім цього представник позивача подав суду правову позицію Верховного Суду від 14/08/2019, який за аналогічних фактичних обставин спору дійшов до висновку про обґрунтованість позову фізичної особи, яка є власником житла про визнання іншої фізичної особи такою, що втратила право на користування житлом на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України з тих підстав, що сторони не пов`язані спільним побутом, а тому позивачу належить право на припинення обмеження його права власності. В зазначеній постанові вказано, що її ухвалено на підставі аналогічного висновку щодо застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України в справі №243/7004/17-ц від 16/01/2019. В ч. 4 ст. 263 ЦПК України вказано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до рішення Верховного Суду України від 16/11/2016 право на звернення з відповідним позовом належить позивачу у разі наявності правових підстав, що визначені в ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи. В ч. 4 ст. 77 ЦПК України вказано, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Тому суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином позивачем однозначно доведено правову підставу його позову у формі способу захисту його права, що передбачено в ч. 2 ст. 405 ЦК України. Тому на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов?язок на спростування доводів позивача. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved