Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач у грудні 2017 р. звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення Святошинського районного суду від 23.11.2017 р. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2018 р. визнано незаконним та скасовано наказ Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» №252к від 02.12.2016 про переміщення, звільнення позивача, поновлено на посаді начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції №2 м. Вінниця Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» з 15.12.2016, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2016 по 26.09.2017 у розмірі 75095,47 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Позивач зазначає, що рішеннями судів не було охоплено період стягнення заробітної плати за період з 26.09.2017 р. по 7.11.2017 р. в розмірі 16 513,14 грн. Незаконним звільненням та тривалими судовими розглядами трудових спорів, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в незадовільному самопочутті, втрати засобів до існування, належного забезпечення родини, моральну шкоду оцінює в сумі 50 000,00 грн. З огляду на викладене, з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову, позивач просить стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 26.09.2017 р. по 27.11.2017 р. в розмірі 16 513,14 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Ухвалою суду від 19.02.2018 р. відкрито провадження у справі. За згодою сторін, в судовому засіданні 27.06.2018 р. було проведено підготовче засідання, завершено та розпочато судовий розгляд по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог, у відзиві на позовну заяву від 20.03.2018 р. зазначив, що на підставі ухвалених рішень суду від 23.11.2017 р. та 26.02.2018 р. позивача поновлено на роботі, проведено виплати усіх присуджених сум за період, зазначений у рішеннях суду, дні 26.09.2017 р. та 27.11.2017 р. увійшли в розрахунок суми середнього заробітку, а тому вимога про стягнення коштів за спірний період є незаконною, безпідставною. Вимога щодо завдання моральних страждань не підтверджена належними доказами. Представник третьої особи до суду не з'явився, який про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином (ас. 75), а тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.11.2017 р. визнано незаконним та скасовано наказ Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» №252к від 02.12.2016 про переміщення [PERSON] на посаду начальника АГНКС №1. Визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції №2 м. Вінниця Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 14.12.2016 на підставі наказу №262 від 14.12.2016. Скасовано наказ Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» №262 від 14.12.2016 про звільнення [PERSON] з посади начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції №2 м. Вінниця Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновити [PERSON] на посаді начальника автомобільної газонаповнювальної компресорної станції №2 м. Вінниця Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» з 15.12.2016. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2018 р. стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2016 по 26.09.2017 у розмірі 75095,47 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Судом встановлено, що 28.02.2018 р. згідно платіжного доручення № 10084 на користь позивачу відповідачем було сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 53 772,01 грн. (враховуючи утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору). Згідно ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Встановлено, що Святошинським районним судом м. Києва при постановленні судового рішення про поновлення позивача на роботі, також було прийнято рішення про виплату йому середнього заробітку за період з 14.12.2016 р. по 26.09.2017 р., рішення в цій частині апеляційною інстанцією було залишено без змін. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем під час виконання судових рішень, були повністю виконанні зобов'язання перед позивачем щодо повнолення його на роботі та виплати на його користь всіх присуджених судом сум. Також, суд враховує, що оскільки позивачем [PERSON] вказана вище постанова Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2018 р. не оскаржувалась, вимоги позову щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.09.2017 р. по 27.11.2017 р. в розмірі 16 513,14 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вказаний період увійшов в розрахунок сум середнього заробітку, який був сплачений відповідачем позивачу. 27.11.2017 р. наказом Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» Дочірього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» №323-к скасовано наказ по особовому складу №252к від 02.12.2016 р. про переміщення [PERSON] на посаду начальника АГНКС №1 м. Вінниця, №262к від 14.12.2015 р. про звільнення, поновлено [PERSON] на посаді начальника АГНКС №2 м. Вінниця Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» Дочірього підприємства «Укравтогаз» з 15.12.2016 р., зобов'язано виплатити [PERSON] середній заробіток відповідно до ст. 367 ЦПК України в межах заробітної плати за 1 місяць (а.с. 12). Позивачу виплачено середній заробіток за час лишеного прогулу в розмірі 53 772,01 грн., нараховано єдиний внесок 22 % на середній заробіток в розмірі 14 695,46 грн., податок з доходів фізичних осіб в розмірі 12 023,56 грн., військовий збір 1 001,96 грн., проведено повний розрахунок на дату звільнення - 5 759,57 грн., податок з доходів фізичних осіб - 1 287,86 грн., військовий збір за повний розрахунок - 107,32 грн., виплачено середній заробіток за один місяць - 6 679,85 грн., податок з доходів фізичних осіб -1 493,62 грн., військовий збір із середнього заробітку за один місяць 124,47 грн., нарахування єдиного внеску 22 % на середній заробіток за один місяць - 1 825,54 грн. (а.с. 60-70). Судом встановлено, що наказом Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» Дочірього підприємства «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» №344к від 11.12.017 р. [PERSON] звільнено з посади начальника АГНКС за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 36). Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходив з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, оскільки судом було встановлено, що відповідачем були перераховані усі належні позивачу суми, з боку відповідача будь-яких порушень прав позивача судом не встановлено, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди не знайшли в судовому засіданні свого правового обгрунтування та доведення, оскільки останнім жодним доказом в супереч ст. 81 ЦПК України, не підтвреджено завдання моральних страждань, в зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні такої позовної вимоги. Враховуючи вищевикладене та дослідивши зібрані матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що представник позивача відповідно до положень ст. 81 ЦПК України не надав суду безперечних доказів в обґрунтування позовних вимог, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, відповідно, ст. ст. 13, 81, 258, 258, 265, 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed