Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач у вересні 2012 року звернувся до суду із указаним позовом в якому зазначив, що із 01.02.2012 року працював у відповідача різноробочим на підставі трудового договору, який був зареєстрований у Житомирському міському центрі зайнятості 01.02.2012 р. за № 06501200384. В трудовому договорі було зазначено, що роботодавець зобовязується щомісячно оплачувати роботу у розмірі мінімальної заробітної плати за відповідний період. За згодою сторін 31.08.2012 року позивача було звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що за весь період роботи не отримував заробітну плату та лише в кінці кожного місяця ФОП [PERSON] видавав йому в рахунок зарплати кошти в сумі 200 грн., за виключенням останнього місяця роботи. З урахуванням збільшеного розміру позовних вимог [PERSON] просив стягнути із відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 6 432 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 516 грн. 18 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 36\~366 грн., а всього 43 314 грн. 18 коп. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. [PERSON] добавив, що працював повний робочий день, 5 днів на тиждень, за весь період роботи у відповідача за отримані кошти ніде не розписувався як і інші особи, а тому в наданих розрахункових відомостях, що містяться в матеріалах справи не його підпис. За словами позивача саме він був ініціатором розірвання трудового договору, подавши відповідну заяву до служби зайнятості. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити в його задоволенні. ФОП [PERSON] зазначив, що при звільненні позивача останньому були виплачені всі кошти, хоча той і не працював повний робочий день. Зі слів відповідача розрахункові відомості про одержання заробітної плати вела його дружина та свідки можуть підтвердити одержання позивачем всіх належних йому до виплати коштів. Однак визнав, що [PERSON] не був у відпустці. Допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що давно працював у ФОП [PERSON] та щотижня або щомісяця із ним розраховувався за проведену роботу або відповідач, або його дружина. Свідок послався на те, що працював на іншій базі, а тому йому невідомо чи одержував кошти позивач. За одержані кошти він розписувався в журналі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання, що працював на пилорамі та відповідав за дотримання сторонами укладених угод. Якщо гроші приходили із-за кордону, то розрахунок із працівникам здійснював відповідач, однак за словами свідка, влітку 2012 року позивач за роботу одержав біля 550-600 грн. Останній, за словами свідка, також вів облік робочого часу. Будучи допитаним в якості свідка [PERSON] дав показання, що працював на пилорамі у відповідача протягом 2011-2012 років, однак трудовий договір із ним не укладав. Підтвердив показання свідка [PERSON], що облік робочого часу вів позивач. Саме останній, за словами свідка [PERSON], і розраховувався із ним за виконану роботу, а про одержані кошти свідок розписувався у табелях. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, вважає, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач працював різноробочим у відповідача за безстроковим трудовим договором від 01.02.2012 року. Згідно із трудовим договором, місячна заробітна плата [PERSON] встановлювалася у розмірі мінімальної заробітної плати. Трудовий договір розірвано та позивача було звільнено з роботи 31.08.2012 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. У відповідності до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 ( із змінами) Про практику застосування судами законодавства про оплату праці суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Згідно із положеннями ст. 13 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік», встановлено на 2012 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: із 1 січня 1 073 гривні, із 1 квітня 1 094 гривні та з 1 липня 1 102 гривні. З огляду на не заперечення позивачем факту одержання від відповідача в рахунок заробітної плати кожного місяця по 200 грн. та визначених розмірів мінімальної заробітної плати у 2012 році суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині стягнення із відповідача недоотриманої заробітної плати в сумі 6 432 грн. Вимогами ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення, працівникові виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Судом встановлено, що у відповідності до вищевказаного договору позивач відпрацював 7 місяців та має право на щорічну відпустку тривалістю 14 календарних днів за період роботи з 01.02.2012 року по 31.07.2012 року, а у разі звільнення відповідно до ст. 24 Закону України Про відпустки, відповідач має виплатити компенсацію за невикористану відпустку за невикористані 14 календарних днів, з розрахунку: 7632:207=36,87; 36,87х14=516,18; де 7632 грн. розмір заробітної плати за весь час роботи, 207 календарних днів; 36,87 середньоденна заробітна плата; 14 календарних днів відпустки. Таким чином вимоги позивача щодо стягнення на його користь компенсації за невикористану відпустку в сумі 516 грн. 18 коп. також є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Будь-яких належних та допустимих доказів одержання позивачем в повному обсязі заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку суду не надано. Як вбачається із висновку судового експерта НДЕКЦ при УМВС України в Житомирській області від 01.04.2015 №1/1100 «підпис, який розміщений на розрахункових відомостях №№ 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 за лютий серпень 2012 року напроти прізвища [PERSON] (у відомостях - «[PERSON]Н.»), виконаний не [PERSON], а іншою особою». З огляду на викладене вище суд також стягує із відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, починаючи з 01.09.2012 р. по 01.06.2015 року (середньомісячний заробіток позивача складає 1 102 грн.) в сумі 36 366 грн. 00 коп. без врахувань обов'язкових податків та платежів. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved