Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 29.10.2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 702/ф, відповідно до якого банк надав кредит у сумі 17 000 доларів США, а відповідач зобов'язувався в порядку та на умовах, що визначені в договорі повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в строки та на умовах, що передбачені договором. Банк свої зобов'язання виконав, кредит надав, але відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, кредит та відсотки не сплатив. В зв'язку з цим у відповідача станом на 11.11.2015 року утворилась заборгованість, яка становить: заборгованість за кредитом - 13513,32 долари США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 307 581,20 грн., заборгованість по відсотках - 8611,71 долари США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 196 014,02 грн. Як зазначає позивач, 12.12.2012 року між ним та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого банк відступив позивачу права вимоги до кредитних договорів, укладених між банком та фізичними особами. Зокрема, згідно вищезазначеного Договору відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 702/ф від 29.10.2007 року, укладеним між банком та відповідачем. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 503 595,23 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 28.01.2016 року було відкрито провадження у даній справі. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.04.2016 року позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» було задоволено. 15.11.2017 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.01.2018 року заочне рішення суду від 15.04.2016 року скасовано та справу призначено до підготовчого судового засідання. 02.02.2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. У зазначеному відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що відступлення права вимоги за його кредитним договором не підтверджується належними доказами, оскільки надані позивачем документи на засвідчені належним чином, а також не надано Додаток № 1 «Реєстр позичальників» до Договору відступлення. Крім того, відповідач зазначив про те, що рішенням Алуштинського міськрайонного суду АР Крим від 18.11.2011 року з нього на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 702/ф від 29.10.2007 року в сумі 131 308,97 грн. Відтак, задоволення даного позову призведе до подвійної юридичної відповідальності, що суперечить Конституції України. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.05.2018 року закрито підготовче судове та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Відповідно до клопотання представника позивача, наявного в матеріалах справи, останній просить розглядати справу за його відсутності на підставі наявних доказів та матеріалів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на викладене в поданому відзиві, просив в задоволені позову відмовити. Крім того, представником відповідача подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, судом встановлено наступне. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 29.10.2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 702/ф, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у сумі 17 000 доларів США, а відповідач зобов'язувався в порядку та на умовах, що визначені в договорі повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в строки та на умовах, що передбачені договором (а.с.39-41, 42). 17.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні Ініціативи» зобов'язалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобов'язувалось відступити ТОВ «Кредитні Ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до договору відступлення, в тому числі і за кредитним договором, укладеним з відповідачем (а.с.16-37). Як зазначає позивач, банк свої зобов'язання виконав, кредит надав, але відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, кредит та відсотки не сплатив. В зв'язку з цим у відповідача станом на 11.11.2015 року утворилась заборгованість, яка становить: заборгованість за кредитом - 13513,32 долари США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 307 581,20 грн., заборгованість по відсотках - 8611,71 долари США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 196 014,02 грн. (а.с.48-50). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Також, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 ст.1081 ЦК України визначає, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно ч. 2 п. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами». Суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором необґрунтовані, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Однак, ТОВ «Кредитні ініціативи» не надало належних і допустимих доказів відступлення права вимоги за кредитним договором № 702/ф від 29.10.2007 року та доказів належного повідомлення відповідача про відступлення прав вимоги. Так, позивачем не надано належним чином засвідченої копії Додатку №1 до договору відступлення (перелік боржників за кредитним договорами), а наданий витяг не є належним та допустимим доказом, оскільки окрім дати, номеру договору та прізвища відповідача не містить жодної ідентифікуючої інформації, а також відсутні будь-які підтвердження щодо наявності повноважень у аналітика ТОВ на складання подібних документів. Враховуючи викладене та в зв'язку із тим, що позивач не надав доказів того, чи включений кредитний договір у даній справі до реєстру заборгованості боржників, права вимоги за якими отримав позивач, суд вважає можливим відмовити в задоволенні позову щодо стягнення заборгованості з відповідача. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову в зв'язку з його недоведеністю, суд вважає необхідним зазначити наступне. Так, судом встановлено, що рішенням Алуштинського міського суду АР Крим від 18.11.2011 року стягнуто з відповідача на користь ПАТ «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором в сумі 131 308,97 грн., що еквівалентно на той час 16 473,13 доларам США. Відповідно до Позиції Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. В той же час, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що до суми позовних вимог входить сума відсотків, нарахованих з моменту постановлення рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача від 18.11.2011 року по 11.11.2015 року, що є безпідставним згідно вищевказаної позиції. Іншого розрахунку позивачем суду не надано. Крім того, суд вважає обґрунтованою заяву представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності з огляду на наступне. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Проте, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Відтак, банк, звернувшись до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за договором про надання кредиту, змінив строки позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). За змістом статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Як встановлено судом, банком було змінено строк виконання зобов'язання шляхом пред'явлення позову до суду, рішення за яким постановлено 18.11.2011 року. Договір факторингу між банком та позивачем укладено 17.12.2012 року. В той же час, з даним позовом позивач звернувся до суду 25.01.2016 року шляхом направлення засобами поштового зв'язку, тобто з пропуском встановленого трирічного строку позовної давності. Причин поважності пропуску такого строку судом не встановлено. Зазначена обставина також є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Враховуючи викладене, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed