Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Представляючи інтереси ПАТ «Кредобанк» Шевчук Г.Є. 19 серпня 2014 року звернулась до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за Кредитним договором № 192-07 від 26.07.2007 року в загальній сумі 13 477 547, 69 грн. та 3 654 грн. судового збору. В обґрунтування позову зазначається, 26.07.2007 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 192-07, згідно якого останній отримав грошові кошти у розмірі 890 000 Євро, які зобов'язався повернути до 25.07.2022 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами. З метою забезпечення належного виконання своїх зобов'язань за вказаним Кредитним договором, між позивачем та [PERSON] 26.07.2007 року був укладений Договір поруки № 192-07/4. Відповідно до п.1.1 Договору поруки, [PERSON] поручається за виконання божником зобов'язань у повному обсязі ( повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, штрафних санкцій) за Кредитним договором. Згідно п.4.5 Договору поруки, цей договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами та припиняється за спливом трьохрічного терміну від дня настання строку виконання основного зобов'язання за Кредитним договором. З червня 2011 року, боржник систематично порушував умови Кредитного договору, прострочував внесення передбачених платежів, внаслідок чого утворились заборгованість, яка станом на 03.12.2013 року становила 775 209,40 Євро та 2 100 грн., що згідно курсу встановленого Національним банком України еквівалентно 13 477 547,69 грн. Рішенням Рівненського міського суду від 27.05.2014 року № 569/4982/13-ц , залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 23.06.2014 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «Кредобанк» та з [PERSON] стягнуто заборгованість за Кредитним договором № 192-07 у розмірі 13 477 547,69 грн. Ухвалою Рівненського міського суду від 14.11.2013 року, у цій же справі, позовні вимоги в частині солідарного стягнення боргу з поручителів, [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишено без розгляду за заявою позивача. На виконання вказаного судового рішення був виданий виконавчий лист, який 14.08.2014 року звернути до виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України. Станом на 19.08.2014 року постанови про відкриття провадження ПАТ «Кредобанк» отримано не було, тобто станом на день звернення до суду з позовною заявою, стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] не проводилась. Відповідно ст. ст. 530,629,553,554,543 ЦК України, п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, вказана кредитна заборгованість підлягає стягненню з поручителя [PERSON] У судовому засіданні представник позивача Поліщук Є.П. позов підтримав, з викладених у ньому підстав, просив його задоволити повністю. У зв'язку з запереченнями представника відповідача додатково вказав, 16 травня 2008 року ПАТ «Кредобанк» на адресу [PERSON] направлялось повідомлення про намір підвищити відсоткову ставку за кредитом. Вимогу про дострокове повернення боргу, боржнику [PERSON] було надіслано в березні 2013 року. Після невиконання даної вимоги, банк у березні 2013 року звернувся до суду з позовом до боржника та поручителів про стягнення заборгованості за згаданим Кредитним договором (про що йдеться у позові). У зв'язку з цим, строк позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача, вважається не пропущеним. Представник відповідача [PERSON] позов заперечив та вказав, що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки виходячи з наданого представником позивача розрахунку, останній платіж по кредитному договору №192-07 від 26 липня 2007 року позичальником [PERSON] був здійснений у травні 2011 року, а виходячи з умов Договору поруки (п.4.6) та в силу ст. 559 ЦК України, строк позовної давності сплив у червні 2014 року. Просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду, про заявив у своїх запереченнях проти позову від 23 грудня 2014 року. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] висловив аналогічну думку представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних міркувань. Судом встановлено, що 26.07.2007 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 192-07, згідно якого останній отримав грошові кошти у розмірі 890 000 Євро, які зобов'язався повернути до 25.07.2022 року, зі сплатою 12 % за користування кредитними коштами. З метою забезпечення належного виконання своїх зобов'язань за вказаним Кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] 26.07.2007 року був укладений Договір поруки № 192-07/4. Відповідно до п.1.1 Договору поруки, [PERSON] поручається за виконання божником зобов'язань у повному обсязі ( повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, штрафних санкцій) за Кредитним договором. Згідно наданого представником позивача розрахунку суми позову про стягнення заборгованості по Кредитному договору 192-07від 26.07.2007 року, [PERSON] порушив умови Кредитного договору, внаслідок чого утворились заборгованість, яка станом на 03.12.2013 року становила 775 209,40 Євро в тому числі 610 582,91 Євро - неповернута сума кредиту; 164 626,49 Євро - прострочені відсотки та 2 100 грн. - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У відповідності до ч.1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Пунктом 2.9 Кредитного договору встановлено випадки, при настанні яких у банку виникає право вимагати дострокового повернення кредиту, в тому числі за умов передбачених п.3.9, яким передбачено, що при незгоді позичальника з пропозицією банку на зміну відсоткової ставки та/або не з'явленні позичальника у банк, у порядку та строки, встановлені п.3.8 цього договору, позичальник зобов'язаний в 10-денний строк з часу надіслання банком повідомлення (п.3.7) повністю повернути суму кредиту, сплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення. 16 травня 2008 року банком на адресу [PERSON] надіслано повідомлення про зміну відсоткової ставки по кредиту (а.с.30). В судовому засіданні представник позивача доводив, що у зв'язку з невиконанням боржником своїх кредитних зобов'язань, банк у березні 2013 року надіслав на адресу боржника [PERSON] вимогу про дострокове повернення суми кредиту та пов'язаних з ним платежів. Однак, всупереч ст. 60 ЦПК України, якою встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, представник позивача не надав суду письмових доказів на підтвердження наведеної обставини. Також зауважував, що повідомлення про зміну відсоткової ставки, слід також вважати повідомленням про дострокове повернення заборгованості. Проте суд, не може погодитись з такими доводами, оскільки повідомлення про зміну відсоткової ставки за своїм тлумаченням не є вимогою про дострокове повернення кредиту, про свідчить як змісту самого кредитного договору, так і те, що на момент направлення повідомлення про зміну відсоткової ставки, банк не вправі був вимагати дострокового повернення кредитної заборгованості, оскільки боржник [PERSON], станом на травень 2008 року, сплачував належні платежі по Кредитному договору, що слідує з розрахунку заборгованості наданий позивачем. Крім цього посилання представника позивача на те, що банк в березні 2013 року звертався до суду з позовом до боржника та поручителів про стягнення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором про що існує судове рішення (а.с.31 - 36) та про що йдеться у позові, у зв'язку з чим вважає, що строк позовної давності слід вважати перерваним, на думку суду не заслуговує на увагу, оскільки банк самостійно скористався своїм правом про залишення даного позову без розгляду за заявою позивача в частині солідарного стягнення з поручителів. Положенням ст. 559 ЦК України, встановлено: 1. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. 2. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. 3. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. 4. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно п.п.4.5, 4.6 Договору поруки, цей договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами та припиняється за спливом трьохрічного терміну від дня настання строку виконання основного зобов'язання за Кредитним договором. Таким чином, даним Договором поруки визначено строк, після закінчення якого порука припиняється. Як вбачається з згаданого розрахунку заборгованості, заборгованість в боржника [PERSON] за Кредитним договором виникла з червня 2011 року, останній платіж ним проведено у травні 2011 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 19 серпня 2014 року. Виходячи з умов передбачених ч.4 ст. 559 ЦК України, строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум слід обчислювати від наступного дня після настання дати, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. За відсутності повідомлення боржника щодо зміни строку виконання основного зобов'язання, а саме вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, враховуючи умов Договору поруки (п.4.6) позивач мав право на пред'явлення позову до поручителя протягом трьох років, починаючи з дати порушення виконання боржником зобов'язань відповідно до Кредитного договору (червень 2011 року). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Поважність причин пропущення позовної давності судом не встановлено, а представником позивача не наведено. У відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд враховує рішення Верховного Суду України при вирішенні справ предметом яких були аналогічні правовідносини, зокрема: · у правовому висновку від 19.09.2014 року у справі № 6-53цс14 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому зазначено, що, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. · правовій позиції від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14 предметом якої був спір щодо визнання поруки припиненою, у якій вказано, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, з підстав закінчення строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed