Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали, доповнили та уточнили свої позовні вимоги та просять суд визнати поважною причину пропуску позовної давності та поновити строк, визнати недійсним договір поруки від 17.05.2002 року, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк», ДП «Інкар» ЗАТ «Оветри» та [PERSON] з моменту його укладання. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив залишити їх без задоволення, надав з цього приводу письмові заперечення, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності і при укладанні договору поруки з позивачем банком будь - яких порушень допущено не було. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідив матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не обґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню за наступних підстав. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилаєтеся на те, що 17.05.2002 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ДП « Інкар» ЗАТ «Оветри» був укладений кредитний договір № В 08, відповідно до якого ДП «Інкар» ЗАТ «Оветри» було надано кредит в сумі 57.202 доларів США зі сплатою 20% річних строком до 19.05.2003 року. Вказаний договір був забезпечений заставним майном, що прямо передбачено договором. Так п. 3.1 зазначеного Кредитного договору передбачено, що кредит надається під забезпечення усіма основними та зворотними коштами позичальника та договору застави № В 08 від 17.05.2002 року. Ніяких інших засобів забезпечення зазначеного кредитного договору окрім договору застави № В 08 від 17.05.2002 року зазначений кредитний договір не передбачає. Відповідно до ст. 178 ЦК України 1963 року, виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством. 17.05.2002 року після укладення кредитного договору та договору застави, як засобу забезпечення кредитного договору був укладений договір поруки між ЗАТ КБ «Приватбанк», ДП «Інкар» ЗАТ «Оветри» та [PERSON], який не передбачений кредитним договором. Відповідно до зазначеного договору, позивач, діючи від імені двох осіб, сторін цього договору, за себе особисто та від імені ДП «Інкар» ЗАТ «Оветри» підписала зазначений договір поруки. Відповідно до умов цього договору вона прийняла на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за виконання боржником, представником якого теж в цьому договорі була вона, зобов'язань, передбачених кредитним договором. Згідно п. 2 договору поруки у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором № В 08 від 17.05.2002 року боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Даний договір поруки позивач вважає недійсним відповідно до вимог ЦК України 1963 року, який був дійсним на час укладення цього договору виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 48 ЦК України 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 59 ЦК України 1963 року, який діяв на час укладення договору, Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Позивач вважає, що договір є недійсним в зв'язку з тим, що він не відповідає вимогам закону. Зі змісту цього договору вбачається, що це багатосторонній договір . Але в ньому позивач уклала його з боку двох сторін, що не відповідає правовим нормам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 71 ЦК України 1963 року, який діяв на той час та ЦК України 2004 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 74 ЦК України 1963 року та ЦК України 2004 року, вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Відповідно до ст. 80 ЦК України 1963 року та ЦК України 2004 року, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Позивач вважає, що вона пропустила строк позовної давності з поважних причин. По - перше, це зв'язано зі станом здоров'я її матері [PERSON], [INFO] , а по - друге з характером її роботи. ЇЇ матір страждала тяжкими захворюваннями: гіпертонічною хворобою 2 ступені, атеросклеротичним кардіосклерозом, хворобою серця, стенокардією та іншими захворюваннями. Внаслідок чого вона часто знаходилася на амбулаторному на стаціонарному лікуванні. Вказана обставина підтверджується медичними документами , що нею додаються. Окрім позивачки у неї не було більше ніяких близьких родичів. У тому вона могла розраховувати на догляд тільки з її боку. І весь вільний від роботи час вона знаходилася у матері і надавала їй потрібний догляд. [INFO] її матір померла. По друге. За характером своєї роботи позивачці часто доводилося і зараз теж доводиться виїжджати у відрядження. На місяць вона знаходилась у відрядженні по 2-4 рази по 4-5 днів і більше. Тому, коли вона поверталася до дому весь вільний від роботи час проводила біля хворої матері. Коли матір померла вже закінчився строк позовної давності. Зазначені причини пропуску строку позовної давності позивач вражає поважними. З доводами позивача та її представника, висловлені ними в позовних заявах та в судовому засіданні суд погодитися не може, оскільки вони є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, 17.05.2002 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ДП «Інкар» ЗАТ «Оветри» був укладений кредитний договір № В 08, відповідно до якого ДП «Інкар» ЗАТ «Оветри» було надано кредит в сумі 57.202 доларів США зі сплатою 20% річних строком до 19.05.2003 року. 17 травня 2002 року як засобу забезпечення кредитного договору був укладений договір поруки між ЗАТ КБ «Приватбанк», ДП «Інкар» ЗАТ «Оветри» та [PERSON]. Суд вважає, що вищевказаний договір поруки був укладений між сторонами у відповідності до вимог Цивільного кодексу України 1963 року, якій діяв на час його укладення, будь - яких порушень при його укладанні, які тягнуть за собою визнання договору поруки недійсним судом не встановлено, а тому законних та обґрунтованих підстав для його скасування не має. Окрім того, відповідно до вимог ст.. 71 Цивільного кодексу України (1963 року) Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до вимог ст.. 75 ЦК України (1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст.. 80 ЦК України (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Однак будь - яких поважних причин пропуску позивачем встановленого законом строку позовної давності судом не встановлено і позивачем не доведено. Ті причини, які зазначені позивачем в позовних заявах та в судовому засіданні суд не може вважати поважними та такими, що є підставою для поновлення строку позовної давності. Суд звертає увагу на ту обставину, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ще в 2003 році звернувся до Орджонікідзевського міського суду з позовом про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, яке на сьогоднішній день ще знаходиться в провадженні Орджонікідзевського міського суду. По даній справі вже неодноразово приймалися судові рішення, які були скасовані. Позовні вимоги в цій справі пред'явлені як до ЗПАТ «Оветри», ДП «Інкар» ЗАТ «Оветри», так і до [PERSON] як поручителя за кредитним договором. По даній справі [PERSON] була та є присутньою в судових засіданнях вже понад десяти років, а тому будь - яких об'єктивних причин не звернення до суду з дійсним позовом в межах встановленого законом строку позовною давності не вбачається. Окрім того представником відповідача в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Аналогічні вимоги закону щодо позовної давності передбачені і вимогами Цивільного кодексу України 2004 року, зокрема, ст. 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Таким чином, вказаний позов поданий з порушенням строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача, а тому суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Outcome: dismissed