Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позиція сторін у справі. Позивач Фірма «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати додаткову угоду № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору (контракту) від 05 січня 2007 року, укладену від її імені в особі Голови правління [PERSON] і відповідачем [PERSON] недійсною. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] ніколи не підписував спірну додаткову угоду № 1 з [PERSON] , підпис від його імені підроблено, ніколи не мав наміру таку підписувати. Окрім того, заробітна плата виплачувалася у розмірі, визначеному строковим трудовим договором від 05 січня 2007 року, а не відповідно до додаткової угоди № 1. Спір щодо розміру заробітної плати було ініційовано відповідачем після припинення трудових відносин, претензій з боку відповідача з приводу розміру заробітної плати під час трудових відносин не виникало. Відповідач вважає позов безпідставним, оскільки дійсність додаткової угоди встановлена судовими рішеннями, постановленими у справі № 757/49650/18-ц, за участі цих же сторін, належність підпису у ній уповноваженій на вчинення від імені фірми таких правочинів особі підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, складеним у межах кримінальної справи. Процесуальні дії. 16 грудня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 17 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 28 грудня 2019 року представником позивача подано позовну заяву у новій редакції та додатки до неї /т. І а. с. 35-36, 43-55/. 20 грудня 2019 року та 17 січня 2020 року судом отримано відповіді щодо адреси зареєстрованого місця проживання відповідача, у порядку передбаченому частиною шостою статті 187 ЦПК України /т. І а. с. 40/. 20 грудня 2020 року від представника позивача засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання про витребування у сторони відповідача оригіналу додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору від 05 січня 2007 року, підписаної сторонами /т. І а. с. 41, 42/. 17 січня 2020 року у справі відкрито провадження, для розгляду у спрощеному порядку з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання для розгляду справи по суті /т. І а. с. 58-59/. 20 лютого 2020 року представником відповідача подано відзив на позов, у якому вимоги не визнав, посилаючись на судові рішення, постановлені у справі № 757/49650/18-ц, якими, на переконання сторони відповідача, факт укладення додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року встановлено судами всіх інстанцій, у розгляді якої брали участь позивач і відповідач та за результатами розгляду якої стягнуто заборгованість по заробітній платі на користь [PERSON] , позивач не оспорював наявність додаткової угоди № 1, посилаючись на припинення трудових відносин у зв`язку із відкриттям конкурсного провадження (банкрутством) щодо відповідача, на те, що висновок експерта від 25 вересня 2019 року № 353/1 складено за копією додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, вид упаковки об`єктів, що досліджувалися, не вказано, свідоцтво експерта Білоуса Романа Васильовича видано не 15 квітня 2008 року, а 13 березня 2013 року, є дійсним не до 13 березня 2023 року, а до 13 березня 2018 року, тобто строк його дії сплив за півтора роки до надання висновку, і вона проведена за матеріалами справи № 761/39212/19, якої у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва не існує, афідевіти [PERSON] є недопустимими і недостовірними доказами, оскільки він є юридично зацікавленим у розгляд справи на користь позивача, відносно нього здійснюється кримінальне провадження № 12017100060005010 від 06 жовтня 2017 року, [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 175 КПК України, він же надавав відповідь конкурсному керуючому, що [PERSON] ніколи не знаходився і не знаходиться у трудових відносинах з позивачем. Окрім того, вказано у відзиві, що доводи в афідевітах повністю спростовуються висновком експерта № 8-4/2264 від 07 листопада 2017 року, складений у ході розслідування кримінального провадження, який підтверджує, що підпис на додатковій угоді № 1 від 01 лютого 2007 року здійснив саме голова правління позивача [PERSON] . Також представник відповідача просив залишити без задоволення клопотання сторони позивача щодо витребування оригіналу оспорюваної додаткової угоди, зважаючи на пропущений строк на звернення з таким клопотанням /т. І а. с. 71-140/. 26 лютого 2020 року представником відповідача подано до суду заяви про виклик в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /т. І а. с. 69, 70, 144-145/. 27 лютого 2020 року суд ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, зобов`язано представників відповідача надати суду оригінал додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року /т. І а. с. 154-155/. 18 березня 2020 року до суду засобами поштового зв`язку від представника позивача надійшли письмові заперечення на заяви сторони відповідача про виклик свідків від 26 лютого 2020 року, аргументовані тим, що у заявах не зазначено, які обставини, що мають значення для розгляду даної справи, а саме для встановлення обставин недійсності чи дійсності оспорюваного правочину - додаткової угоди, можуть додатково до існуючих у справі доказів, повідомити особи, про виклик і допит яких подано адвокатом відповідні заяви /т. І а. с. 159-160/. 19 березня 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь позивача на відзив на позов, у якій зазначається, що предметом розгляду у цивільній справі № 757/49650/18-ц у судах загальної юрисдикції було стягнення заборгованості по заробітній платі, а не визнання недійсним правочину - додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, що є предметом розгляду у справі № 757/65490/19-ц. Окрім того, питання про визнання недійсним відповідного правочину з підстав зазначених позивачем у своєму позові до порушення провадження не було предметом розгляду його позовних вимог у судах загальної юрисдикції. Також вказано, що описки, допущені у даному висновку не спростовують суті та правильності проведеного експертом дослідження, а також чинності і законності здійснених у його результаті висновків. Щодо інших тверджень відповідача вказано, що вони спростовуються доказами, які містяться у матеріалах справи та нормами законодавства України, тому не потребують окремого спростування /т. І а. с. 163-175/. 28 квітня 2020 року представником позивача подано клопотання про призначення судової комплексної експертизи, вмотивована тим, що представник відповідача безпідставно намагається спростувати вищезазначені обставини непідписання додаткової угоди [PERSON] , надаючи до суду висновок експерта Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07 листопада 2017 року № 8-4/2264, підготовлений на підставі постанови від 31 жовтня 2017 року про призначення почеркознавчої експертизи старшого слідчого [PERSON] у кримінальному провадженні № 12017100060005010. У вказаному висновку експерт встановив, що підписи в графах напроти прізвища [PERSON] на кожному аркуші трудового договору від 05 січня 2007 року та додаткової угоди № 1 до цього договору від 01 лютого 2007 року, виконані [PERSON] . Водночас, як вказано у клопотанні, з наданих самим же відповідачем до відзиву на позовну заяву постанов Печерського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року у справах № 757/64155/19-к, № 757/64160/19-к, № 757/64162/19-к вбачаються обставини фальсифікування додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору від 05 січня 2007 року, оскільки [PERSON] ніколи особисто не підписувалася дана додаткова угода № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору від 05 лютого 2007 року та не завірялась штампом компанії. Також в обґрунтування клопотання вказано, що із вказаних постанов вбачається, що у результаті злочинної змови [PERSON] та старшого слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Синенко Є. А., останнім було призначено судово-почеркознавчу експертизу. При цьому вбачається, що «вивченням висновку почеркознавчої експертизи від 07 листопада 2017 року № 8-4/2264 та матеріалів кримінального провадження на підставі яких було призначено вказану експертизу встановлено, що до проведення якої експертам взагалі не надавалися вільні, експериментальні та умовно-вільні зразки підпису та почерку [PERSON] ». Усі вищезазначені обставини викликають обґрунтовані сумніви у достовірності, правильності та законності такого висновку експерта Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07 листопада 2017 року № 8-4/2264, підготовленого на підставі постанови старшого слідчого Синенка Є. А. /т. І. а. с. 185-189/. У судовому засіданні 16 червня 2020 року суд, ухвалою постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, відмовив у задоволенні клопотання про направлення судових повісток позивачеві у дипломатичному порядку, про що заявив клопотання представник відповідача, ставляючи під сумнів процесуальну правоздатність присутнього його представника /т. ІІ а. с. 10-11/. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просив задовольнити з підстав наведених у заявах по суті. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення, посилаючись на доводи, викладені у своїх заявах по суті. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення сторони відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини. Сторонами 05 січня 2007 року укладено строковий трудовий договір, на підставі наказу Голови правління «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» («ETRANSA» Speditions Aktiengesellschaft) [PERSON] № 2-к від 05 січня 2007 року /т. І а. с. 4-8/. Відповідно до трудового договору від 05 січня 2007 року, відповідач був прийнятий на роботу на посаду директора представництва компанії «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» у м. Києві, який зобов`язувався виконувати роботу визначену цим договором, а Компанія зобов`язувалася виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством і угодою сторін. За пунктом 4.1 розділу 4 «Оплата праці та соціально-побутове забезпечення працівника» трудового договору від 05 січня 2007 року, за виконання обов`язків, передбачених умовами чинного договору, працівнику виплачуються заробітна плата у розмірі, еквівалентному 4 705, 89 доларів США у національній валюті України за курсом Національного банку України на дату такої оплати. Згідно з пунктом 4.2 вказаного розділу трудового договору, компанія перераховує заробітну плату працівника на рахунок представництва компанії. Оплата праці здійснюється з рахунку представництва компанії двічі на місяць. Компанія може вносити пропозиції щодо збільшення розміру заробітної плати працівника, виходячи з результатів виконання працівником своїх службових обов`язків (пункт 4.3 трудового договору). Строк дії договору визначено до 12 лютого 2010 року. 01 лютого 2007 року укладено спірну додаткову угоду № 1 як додаток № 1 до трудового договору б/н від 05 січня 2007 року. У спірній угоді підписи виконано від імені Голови правління компанії [PERSON] та [PERSON] /т. І а. с. 9/. Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 1, за виконання обов`язків, передбачених умовами трудового договору б/н від 05 січня 2007 року, відповідачу як працівнику компанії у період з 01 березня 2007 року щомісячно виплачується заробітна плата у розмірі, еквівалентному 13 302, 00 долари США у національній валюті України за курсом Національного банку України на дату такої оплати. За пунктами 2, 3 додаткової угоди № 1, вона є невід`ємною частиною трудового договору від 05 січня 2007 року та набуває чинності з моменту її підписання сторонами, укладена в двох примірниках, які зберігаються у кожної із сторін і мають однакову юридичну силу. 07 жовтня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 12017100060005010 про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 175 КК України, про підозру у вчиненні якого повідомлено [PERSON] , а саме, що він, грубо порушуючи трудові відносини, визначені трудовим договором від 05 січня 2007 року, безпідставно, умисно не виплатив заробітну плату з липня 2015 року [PERSON] , чим заподіяв останньому значної матеріальної шкоди /т. І а. с. 127, 128-131/. Висновком експерта № 8-4/2264 від 07 листопада 2017 року, складеного на виконання постанови від 31 жовтня 2017 року про призначення почеркознавчої експертизи старшого слідчого [PERSON] у кримінальному провадженні № 12017100060005010, встановлено, що підписи у графах навпроти прізвища « [PERSON] » на кожному аркуші трудового договору від 05 січня 2007 року та у додатковій угоді № 1 до цього договору від 01 лютого 2007 року, виконані [PERSON] /т. І а. с. 113-117/. У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва (справа №757/49650/18-ц) з позовом до «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт», в якому просив стягнути з фірми нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 518 988, 00 доларів США, в обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 05 січня 2007 року між ним та Компанією «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт», в особі голови правління [PERSON] було укладено трудовий договір, а 01 лютого 2007 року - додаткова угода № 1, яка є невід`ємною частиною договору, відповідно до якої працівнику щомісячно виплачується заробітна плата у розмірі, еквівалентному 13 302, 00 доларів США. Починаючи з 01 липня 2015 року [PERSON] не виплачувалася заробітна плата та станом на 30 вересня 2018 року фірма заборгувала заробітну плату у розмірі 518 988, 00 доларів США. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року позов [PERSON] задоволено у повному обсязі: присуджено стягнути з « Етранса » Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» на його користь суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 518 988, 00 доларів США /т. І а. с. 84-87/. Не погоджуючись із рішенням суду відповідач оскаржив його до Київського апеляційного суду. 20 березня 2019 року [PERSON] звернувся із афідевітом у межах справи № 757/49650/18-ц за позовом [PERSON] до « Етранса » Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка перебувала у Київському апеляційному суді /т. І а. с. 197-199/. У поданому афідевіті [PERSON] - Голова правління компанії «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» у 2007 році стверджує, що виплата зазначеної заробітної плати проводилася компанією шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок представництва вчасно і без будь-яких претензій з боку [PERSON] та інших працівників представництва. Безпосередньо [PERSON] , як директор представництва компанії в Україні, особисто складав кошторис на утримання представництва, а також штатний розклад, у якому було вказано щомісячний фонд заробітної плати. Зазначені кошториси затверджувалися [PERSON] від імені компанії і згідно з цими кошторисами проведені всі необхідні перерахування на розрахунковий рахунок представництва. Так, згідно з кошторисом на утримання представництва компанії станом на 01 березня 2007 року, складеної [PERSON] , заробітна плата директора представництва становила 8 302, 00 доларів США, а станом, наприклад, на 21 лютого 2014 року - 6 084, 00 доларів США, які [PERSON] повинен був виплачувати відповідно до законодавства України. Так звана додаткова угода № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору від 05 січня 2007 року, згідно з якою [PERSON] нібито була встановлена заробітна плата к розмірі 13 302, 00 доларів США у національній валюті України за курсом Національного банку України на день сплати, є вкрай сумнівною і не викликає розумної довіри. [PERSON] стверджує, що ніколи особисто не підписував вказану додаткову угоду № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору від 05 січня 2007 року і не завіряв її штампом компанії. Це підтверджується тим, що [PERSON] за час своєї роботи не складав кошторисів, де його заробітна плата становила б 13 302, 00 доларів США і відповідно [PERSON] стверджує, що таких кошторисів не затверджував. При цьому [PERSON] не виражав свої претензії стосовно і так званої недоплати йому заробітної плати у зазначеному розмірі де в 2007 році і ніяких претензій з 2007 року від нього не надходило. Тобто, [PERSON] повністю був згодний з тими фактичними перерахуваннями грошових коштів на утримання представництва, в тому числі заробітної плати. Відповідно всі інші документи, включаючи, але не виключно, бухгалтерські довідки, щодо нібито виплати з 2007 по 2015 роки щомісячної заробітної плати [PERSON] у розмірі 13 302, 00 доларів США, є вкрай сумнівними, не викликають розумної довіри, і суперечать трудовому договору, кошторисами та податковій звітності, яка відображена в акті перевірки інспекції праці. Також [PERSON] своєю заявою (афідевітом) повідомляв, що на випадок непередбачених ситуацій (хвороби, відрядження, відпустки тощо), передав [PERSON] чисті, не заповнені білі аркуші формату А4 з своїм оригінальним підписом і відбитком штампа компанією «ETRANSA Speditions Aktiengesellshaft» (AT «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт») і тому [PERSON] не виключає, що саме такі листи були використані при виготовленні підробленої додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, а також інших доказів у справі. Окрім того, [PERSON] додатково звернув увагу на те, що оскільки повноваження [PERSON] закінчилися, виходячи з терміну закінчення довіреності, за якою він діяв, то відповідно з ним припинилися трудові відносини. Про це він знав в силу зазначеної довіреності а також трудового договору від 05 січня 2007 року. Станом на момент припинення повноважень [PERSON] , тобто на 31 грудня 2014 року, йому було виплачено заробітну плату в повному розмірі, встановленому кошторисом на утримання представництва, включаючи штатний розклад, в якому було вказано щомісячний фонд заробітної плати в 2014 році. Протягом 2015 року (з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2015 року) [PERSON] виплачувалася вихідна допомога у розмірі його середньомісячної заробітної плати більше ніж за шість місяців. Ніяких претензій щодо цих виплат у [PERSON] не було. Також в афідевіті від 20 березня 2019 року [PERSON] , поданому до Київського апеляційного суду м. Києва, стверджує, що зазначеним позовом та іншими заявами в правоохоронні органи України [PERSON] намагається незаконно збагатитися за рахунок коштів бюджету Австрії, так як грошові кошти отримані від ліквідації Компанії «ETRANSA Speditions Aktiengesellshaft» (AT «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт») будуть перераховані на погашення штрафів Антимонопольного комітету Австрії. Саме внаслідок зазначених штрафів було порушено справу про банкрутство Компанії «ETRANSA Speditions Aktiengesellshaf» (AT «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт»). Постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/49650/18-ц скасовано і ухвалено нове, яким позовні вимоги [PERSON] до Фірми «ЕТРАНСА Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково: присуджено стягнути з Фірми «ЕТРАНСА Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі на суму 14 099 803, 19 грн /т. І а. с. 77-83/. Постановою Верховного Суду від 25 липня 2019 року касаційну скаргу Фірми «ЕТРАНСА Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» у вказаній справі відхилено, а постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року залишено без змін /т. І а. с. 88-92/. 07 серпня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінального правопорушення, передбачене частиною другою ст. 372 КК України № 62019000000001248, за фактом притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності слідчим, поєднане зі штучним створенням доказів або іншою фальсифікацією. Згідно з фабулою кримінального провадження, у ході досудового розслідування встановлено, що старший слідчий слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві [PERSON] за попередньою змовою із [PERSON] та іншими, на даний час невстановленими досудовим розслідуванням особами, вжив заходів щодо притягнення завідомо невинного [PERSON] до кримінальної відповідальності, поєднаного зі штучним створенням доказів обвинувачення та іншою фальсифікацією /т. І а. с. 96/. 04 вересня 2019 року [PERSON] звернувся із афідевітом у межах справи № 757/49650/18-ц, у якому стверджував, що про існування так званої додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року він дізнався лише у листопаді 2018 року, у момент, коли його адвокати ознайомилися із матеріалами кримінального провадження, відкритого відносно нього за фактом невиплати заробітної плати [PERSON] /т. І а. с. 203-204/. Також в афідевіті від 04 вересня 2019 року [PERSON] вказав, що для проведення експертизи додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року ним було надано вільні зразки свого підпису на низці документів, особисто підписаних ним. За результатами досліджень проведених Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України складено висновок експерта від 25 вересня 2019 року № 353/1. Відповідно до висновку експерта від 25 вересня 2019 року № 353/1, зображення підпису від імені [PERSON] , що розташоване у графі «Голова правління «ETRANSA» Speditions Aktiengesellschaft [PERSON] » додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору б/н від 05 січня 2007 року не відповідає підписам [PERSON] , наявним у документах, наданих у якості порівняльного матеріалу /т. І а. с. 24-30/. 08 листопада 2019 року слідчим ТУ ДБР, розташованого у м. Києві Чередніченком Б. Ю. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 62019100000001656 вчинення кримінального правопорушення за частиною першою статті 384 КК України, а саме за заявою [PERSON] про підготовку судовим експертом Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України Білоусом Р. В. складено завідомо неправдивий висновок експерта № 353/1 від 25 вересня 2019 року /т. І а. с. 121/. 11 листопада 2019 року Київський апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви про перегляд справи за нововиявленими обставинами. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, у разі якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 Цивільного кодексу України, так і у статтях 229-233 Цивільного кодексу України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до частини першої статті 218 Цивільного кодексу України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У відповідності до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Предметом спору у даній справі є укладення 01 лютого 2007 року додаткової угоди № 1 з однієї сторони відповідачем [PERSON] та [PERSON] як Голови правління «Етранса» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт». У матеріалах справи міститься два висновки експертів з почеркознавчого дослідження додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, які мають протилежні результати. Висновком експерта № 8-4/2264 від 07 листопада 2017 року, складеного головним судовим експертом відділу технічних досліджень документів та почерку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського НДЕКЦ МВС України Чуднецовою О. С., на виконання постанови від 31 жовтня 2017 року про призначення почеркознавчої експертизи старшого слідчого [PERSON] у кримінальному провадженні № 12017100060005010, встановлено, що підписи у графах навпроти прізвища « [PERSON] » на кожному аркуші трудового договору від 05 січня 2007 року та у додатковій угоді № 1 до цього договору від 01 лютого 2007 року, виконані [PERSON] /т. І а. с. 113-117/. На вирішення судової експертизи було поставлено питання - чи виконаний підпис у графах напроти прізвища [PERSON] на кожному аркуші трудового договору від 05 січня 2007 року та у додатковій угоді № 1 від 01 лютого 2007 року [PERSON] чи іншою особою. Як встановлено із змісту висновку, на експертизу було надано оригінал додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, вільні зразки підпису [PERSON] у наказі № 1-к про звільнення від 05 січня 2007 року на 5 арк., додаткова угода № 1 від 01 лютого 2007 року на 1 арк., довіреності від 06 грудня 2012 року на 4 арк., довіреності від 28 жовтня 2016 року на 2 арк., договорі оренди № б/н від 01 січня 2007 року на 3 арк., акті приймання-передачі жилого приміщення (квартири) до договору б/н від 01 січня 2007 на 3-х арк., акті приймання-передачі жилого приміщення (квартири) до договору № б/н від 01 січня 2017 року на 1-му арк., договору № б/н про внесення змін і доповнень до договору оренди № б/н від 01 січня 2007 року на 1-му арк., акті приймання-передачі від 19 січня 2017 року на 1-му арк., наказі № 2-К від 05 січня 2007 року на 1-му арк., положенні про представництво фірми «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт», кошторисах витрат представництва фірми від 05 січня 2007 року на 1-му арк., 01 березня 2007 року на 1-му арк., 21 лютого 2007 року на 1-му арк. Відповідно до висновку експерта від 25 вересня 2019 року № 353/1, складеного експертом 4 центру (Центру судових і спеціальних експертиз) Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України Білоусом Р. В. на підставі заяви адвоката Сизова Ю. Ю., який діяв за довіреністю від 21 грудня 2018 року в інтересах фірми «ЕТРАНСА» Шпедіціонс Акціенгезеллшафт», за матеріалами справи № 761/39212/19, зображення підпису від імені [PERSON] , що розташоване у графі «Голова правління «ETRANSA» Speditions Aktiengesellschaft [PERSON] » додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору б/н від 05 січня 2007 року не відповідає підписам [PERSON] , наявним у документах, наданих у якості порівняльного матеріалу /т. І а. с. 24-30/. На вирішення вказаної експертизи було поставлено питання, чи відповідає технічне зображення підпису від імені [PERSON] , що міститься у графі «Голова правління «ETRANSA Speditions Aktiengesellshaft» [PERSON] » фотокопії додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року до трудового договору б/н від 05 січня 2007 року з [PERSON] наданим на дослідження зразкам підпису [PERSON] .?». Як встановлено із змісту висновку від 25 вересня 2019 року № 353/1, на експертизу було надано копію додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, вільні зразки підпису [PERSON] в якості порівняльного матеріали: копія договору № 17-06/11 від 17 червня 2011 року, укладеного між громадянином [PERSON] і громадянином [PERSON] на 6 арк., копію акту приймання-передачі наданих послуг за договором № 17-06/11 від 17 червня 2011 року за період з 01 липня 2011 року по 30 липня 2011 року на 1 арк.; копія протоколу погодження договірної ціни № 3 до договору № 17-06/11 від 17 червня 2011 року між «ETRANSA Spedition AG» і ЗАТ «Астар-М» на 1 арк.; копію заявки на перевезення № 1 від 29 червня 2011 року на 1 арк., копію договору № 11/К57/2013 від 01 липня 2013 року на 9 арк.; копія протоколу погодження договірної ціни № 1 до договору № 17-06/11 від 17 червня 2011 року між «ETRANSA Spedition AG» і ЗАТ «Астар-М» на 1 арк.; копію контракту № 05/К57/2012 від 19 березня 2012 року на 6 арк., копію протоколу погодження договірної ціни № 2 до договору № 17-06/11 між «ETRANSA Spedition AG» і ЗАТ «Астар-М» на 1 арк., копію документу на іноземній мові за написом «TRANSPETROL» від 17 червня 2011 року на 9 арк., зразки підписів [PERSON] на 10 арк. Обома експертами при дослідженні застосовано методику судово-технічної експертизи документів (реєстраційний код 2.1.13), розроблену ДНДЕКЦ Міністерства внутрішніх справ України 2007 року і зареєстрована 06 лютого 2009 року. Також експертом Чуднецовою О. С. застосовано методику судово-почеркознавчої експертизи (загальна частина), розроблену ДНДЕКЦ Міністерства внутрішніх справ України 2007 року і зареєстрована 06 лютого 2009 року - реєстраційний код 1.1.54, та методику дослідження підписів, розроблену ДНДЕКЦ Міністерства внутрішніх справ України 2009 року і зареєстрована 03 березня 2010 року - реєстраційний код 1.1.53. Використані експертами інформаційні джерела різняться, як і документи з підписами [PERSON] , які були порівняльними до підпису виконаного від його імені у додатковій угоді № 1 від 01 лютого 2007 року. Експертом Білоусом Р. В. при експертному дослідженні матеріалів було застосовано також методичні рекомендації «Дослідження документів, виготовлених за допомогою лазерних принтерів» / ДНДЕКЦ МВС України 2009 рік та методичні рекомендації щодо дослідження документів, виготовлених за допомогою струминно-крапельних принтерів / ДНДЕКЦ МВС України 2003 рік. Кожна із вказаних методик є чинною і може застосовуватися для встановлення ідентифікації виконавця рукописного тексту. Відповідно до пункту 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 35/5, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Згідно з пунктом 3.5. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз. Про проведення експертизи за такими матеріалами вказується в документі про призначення експертизи (залучення експерта) або письмово повідомляється експерт органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). Дійсно законодавчо виключено можливість проведення почеркознавчих досліджень з фотознімків та інших копій об`єкта. Як раз, стороною позивача стверджується, фірма не володіє другим примірником оригіналу додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року, який знаходився би у нього, якби дійсно сторонами така угода була підписана, у зв`язку із чим і надати експерту такий оригінал документу позбавлений можливості, тому логічним було заявлено клопотання про витребування оригіналу у відповідача, з метою у подальшому звернутися із клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, на дослідження якої поставити питання щодо встановлення належності підпису [PERSON] чи іншій особі і визначення відносної давності виконання друкованого тексту додаткової угоди № 1. Проте стороною відповідача не було надано до суду оригінал спірного документу, незважаючи на ухвалу суду від 27 лютого 2020 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання. В той же час, експертний висновок від 11 листопада 2017 року так само судом ставиться під сумнів, оскільки експерту не були надані експериментальні зразки підпису у кількості не менше ніж на 15 аркушах або хоча б 5-8 аркушів, які були б виконані за завданням органу, який призначив експертизу, у зв`язку із призначенням такої експертизи. Так, відповідно до пункту 1.3 вказаних Науково-методичних рекомендацій від 08 жовтня 1998 року № 35/5, для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи. Пунктом 1.8. Науково-методичних рекомендацій від 08 жовтня 1998 року № 35/5 рекомендовано, як вільні, так і експериментальні зразки буквеного або цифрового письма бажано надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні - у кількості не менше 5-8 аркушів. Якщо необхідно встановити, чи виконаний підпис від імені певної особи іншою особою, надаються вільні та експериментальні зразки почерку та підписів обох осіб. При цьому додатково відбираються експериментальні зразки почерку передбачуваного виконавця не менше ніж на 10-15 аркушах у вигляді записів прізвища та ініціалів особи, від імені якої виконано підпис, як зазначено у пункті 1.9. згадуваних Науково-методичних рекомендацій. Кваліфікація та дійсність свідоцтва експерта [PERSON] підтверджується відомостями з Реєстру атестованих судових експертів. Таким чином обидва експертні висновки судом відхиляються. На підставі наявних у матеріалах справи копій судових рішень всіх інстанцій, постановлених у справі № 757/49650/18-ц, встановлено, що предметом розгляду було стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі [PERSON] у розмірі 518 988, 00 доларів США за період з 01 липня 2015 року по 30 вересня 2018 року. У постанові Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року, якою скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року, вказано, що доводи представників відповідача [«ЕТРАНСА «Шпедіціонс Акціенгезеллшафт»], про те, що позивачу у період 2007-2015 роки не виплачувалась заробітна плата у розмірі, встановленому додатковою угодою, що підтверджується копією кошторису Представництва «ЕТРАНСА «Шпедіціонс Акціенгезеллшафт», відповідно до якого посадовий оклад директора Представництва за штатним розкладом у 2007 році становив 8 302, 00 долари США, заробітна плата до видачі - 6 000, 00 доларів США, а у 2014 році - 6 084, 00 долари США, заробітна плата до видачі на руки - 4 000, 00 доларів США, не може бути прийнято до уваги колегією суддів, оскільки представниками відповідача [«ЕТРАНСА «Шпедіціонс Акціенгезеллшафт»] не надано доказів про те, що умови додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року щодо розміру заробітної плати позивача були у подальшому змінені. Також зазначена додаткова угода в установленому законом порядку недійсною не визнана. У постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року згадувано, що у касаційній скарзі представник відповідача [«ЕТРАНСА «Шпедіціонс Акціенгезеллшафт»] у справі № 757/49650/18-ц зазначав, що відповідач поставив під сумнів відповідність копії додаткової угоди оригіналу, тому суд апеляційної інстанції не мав брати до уваги вказану додаткову угоду як доказ, який фактично став підставою задоволення позовних вимог. Проте судові рішення у справі № 757/49650/18-ц не містять висновків щодо недійсності чи протилежного відносно додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року. Таким чином підтверджуються доводи сторони позивача, що питання недійсності чи дійсності правочину не встановлювалося під час розгляду трудового спору у справі № 757/49650/18-ц. Тому судові рішення, постановлені у вказаній справі не мають преюдиційного значення для постановлення судового рішення у справі за позовом про визнання додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року недійсною. Доводи обох сторін про те, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальні правопорушення і розпочато проведення досудового розслідування, здійснено слідчі дії на підставі ухвал слідчого судді, судом оцінюються критично, оскільки лише вироком, який набрав законної сили, встановлюється винність особи у вченні кримінальних правопорушень, за які передбачена кримінальна відповідальність, а факт реєстрації кримінального провадження не має доказового значення, отримані під час слідчих дій відомості становлять доказову базу для розгляду по суті кримінального провадження. Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд, оцінивши надані експертні висновки як недостатні та врахувавши, що судові рішення у справі № 757/49650/18-ц не містять фактів, що мають преюдиційне значення для вирішення даного спору, вважає, що належними доказами підтвердження або спростування дійсності додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року є ті, які свідчать про фактичне виконання угоди, внаслідок погодження і відсутність спору щодо її істотних умов, або про невиконання. Так, у матеріалах справи міститься кошторис Представництва «ЕТРАНСА «Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» в Україні, складений директором Представництва [PERSON] , затверджений Головою правління Кочетковим А. О. 01 березня 2007 року, скріплений підписами вказаних посадових осіб, згідно з яким за позицією «Директор» вказано заробітну плату видану на руки у розмірі 6 000, 00 у доларах США, видатки у розмірі 2 302, 00 доларів США (52, 10 %), посадовий оклад за штатним розкладом - 8 302, 00 доларів США /т. І а. с. 27/. Також, у матеріалах справи міститься кошторис Представництва «ЕТРАНСА «Шпедіціонс Акціенгезеллшафт» в Україні, складений директором Представництва [PERSON] , затверджений Головою правління Кочетковим А. О. 21 лютого 2014 року, скріплений підписами вказаних посадових осіб, згідно з яким за позицією «Директор» вказано заробітну плату видану на руки у розмірі 4 000, 00 у доларах США, видатки у розмірі 2 302, 00 доларів США (52, 10 %), посадовий оклад за штатним розкладом - 6 084, 00 доларів США /т. І а. с. 28/. Так, стороною позивача надано належні докази нарахування у березні 2007 року та у лютому 2014 року заробітної плати відповідачеві у розмірі, визначеному трудовим договором, укладеним 05 січня 2007 року, а не додатковою угодою № 1 від 01 лютого 2007 року. Водночас, стороною відповідача не надано суду жодних доказів, якими б це спростовувалося, і навпаки підтверджувалося нарахування і виплата заробітної плати у розмірі, еквівалентному 13 302, 00 долари США у національній валюті України за курсом Національного банку України на дату такої оплати. Також, відповідачем не надано доказів, що додаткова угода № 1 від 01 лютого 2007 року виконувалася працедавцем у період перебування у сторін трудових відносинах: протягом періоду 2007- 2010 роки, тобто за період часу коли [PERSON] не пред`являв претензій щодо розміру заробітної плати, її нарахування і виплати. Як вказав представник відповідача у судовому засіданні, у них відсутні докази отримання [PERSON] заробітної плати у розмірі, визначеному додатковою угодою № 1 від 01 лютого 2007 року, з 2007 року по 2015 рік, та невідомо, чи існують такі. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову і недійсність додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2007 року. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 921, 00 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved