Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 22.04.1993 року він перебуває з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у народилося двоє синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Причинами для розірвання шлюбу позивач вважає те, що вони з відповідачкою виявилися людьми різних характерів та поглядів на життя, оскільки не могли дійти згоди при вирішенні простих побутових питань, між ними постійно виникали безпідставні сварки, скандали, які згодом призвели до розпаду їх сім'ї. Вказує позивач, що вони з відповідачкою припинили спільне проживання і на протязі 10 років разом не проживають, не підтримують шлюбно-сімейних стосунків та не ведуть спільного господарства. Позивач вважає, що шлюб носить формальний характер та наполягає на його розірванні, неповнолітнього сина просить залишити проживати з відповідачкою. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 05.05.2015 року подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, 28.04.2015 року подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає, просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]», а справу розглядати в її відсутності. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінюючи досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу сторони одружилися 22.04.1993 року. Шлюб зареєстровано виконкомом Годи-Добровідської сільської Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис №2 (а.с.3). Згідно з копією свідоцтва про народження сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, на протязі 10 років спільно не проживають, не вживають заходів для примирення, відповідачка згідна на розірвання шлюбу. Тому суд вважає, що шлюб сторін носить формальний характер і подальше його збереження суперечитиме інтересам подружжя. За таких обставин шлюб слід розірвати. Суд вважає безпідставною вимогу про визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін [PERSON], [INFO], оскільки згідно з правилами ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Тому позовні вимоги слід задовольнити частково. На підставі ст.ст. 104, 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України та,

Outcome: partial