Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

Позов та його обґрунтування 13.12.2020 від [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява до [PERSON] та [PERSON] , за участю третіх осіб: Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій позивач просить суд: - позбавити батьківських прав [PERSON] [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] щодо дочки [PERSON] [INFO] ; - позбавити батьківських прав [PERSON] [INFO] , останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] щодо дочки [PERSON] [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого (повторно) Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 03.10.2020 серія [NUMBER] , актовий запис № 2422 від 19.10.2004, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу з матір`ю позивача у 2007 році батько ( [PERSON] ) взагалі не брав участі у вихованні доньки, не цікавився її життям, здоров`ям, аліментів не сплачував, не допомагав матеріально, не телефонував та не вітав зі святами та протягом останніх 13 років повністю ухилявся від виконання батьківських обов`язків. Позивач зазначає, що хоча і зареєстрована за місцем реєстрації свого батька, однак після розлучення батьків з 2007 року там не проживає. На даний час проживає разом зі своєю прабабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження умов проживання за підписами спеціалістів Служби у справах дітей. З грудня 2019 року мати позивачки з донькою не проживає, зв`язку з нею не підтримує, не відвідує її, не телефонує, не цікавиться її життям, матеріально не утримує. В позові вказується, що мати через свій антисоціальний спосіб життя неодноразово, йшла з дому. Перший раз у 2018 році. Протягом року її не було вдома і в цей час донькою не цікавилась. Її знайшли знайомі і привели додому. Вдруге, мати після сварки з бабусею та вітчимом пішла з дому у грудні 2019 року та з цього часу на зв`язок з дочкою не виходить. Зазначається, що під час проживання у квартирі з донькою та прабабусею, [PERSON] , поводила себе агресивно по відношенню до доньки та бабусі. Позивачка стверджує, що мати кричала на неї, штурхала, сварилась з прабабусею, погрожувала спалити квартиру, чим дуже лякала позивачку та завдавала їй моральних страждань. Крім того, в позові вказується, що 30.05.2011 її мати [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] ». В подальшому, 26.11.2019 вказаний шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, вітчим позивачки зв`язок з нею не підтримує, ніяким чином не допомагає. Фактично, на даний час позивачку утримує лише її прабабуся - [PERSON] 1940 р.н., яка не зважаючи на свій похилий вік, продовжує працювати на ринку для того, щоб забезпечити їжею і житлом свою онуку. Позивачці у вересні 2020 року виповнилось 16 років. Вона навчається у технікумі і має намір працювати та заробляти собі на проживання. Однак, спроби працевлаштуватись не мали успіху, оскільки потенційні роботодавці вимагали згоди її батьків на працевлаштування, оскільки вона є неповнолітньою особою. Повне, тривале невиконання батьками батьківських обов`язків, труднощі у оформленні документів без їх згоди, неможливість влаштуватись на роботу, виживання за рахунок допомоги старенької прабабусі, змусило [PERSON] звернутись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав її батьків. Рух справи Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2020 для розгляду даної справи визначено суддю Зуєвич Л.Л. (а.с. 26). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12.02.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі, підготовче засідання було призначено на 16.03.2021 (а.с. 29-32). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16.03.2021 підготовче засідання у справі було відкладено на 17.05.2021 (а.с. 54-57). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17.05.2021 закрито підготовче провадження у справі; справу призначено до розгляду по суті на 08.07.2021 (а.с. 77-79). Щодо правової позиції відповідачів Станом на день винесення рішення від відповідачі відзивів на позовну заяву не надійшло. Суд встановив, що відповідач 1 належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується: судовою повісткою-повідомленням від 12.02.2021 (а.с. 35) та доказом її отримання - рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідно до якого [PERSON] отримав поштове відправлення 27.02.2021 (а.с. 42); судовою повісткою-повідомленням від 16.03.2021 (а.с. 58), оголошенням про виклик до суду по даній справі у порядку ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в судове засідання призначене на 17.05.2021 (а.с. 64- 65), оголошенням про виклик до суду у даній справі у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України в судове засідання призначене на 08.07.2021 (а.с. 80), судовою повісткою-повідомленням від 23.06.2021 (а.с. 86), оголошенням про виклик до суду у даній справі у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України в судове засідання призначене на 08.07.2021 (а.с. 90). Також, суд встановив, що відповідач 2 належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується: судовою повісткою-повідомленням від 12.02.2021 (а.с. 34), оголошенням про виклик до суду у даній справі у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України в судове засідання призначене на 16.03.2021 (а.с. 38), судовою повісткою-повідомленням від 16.04.2021 (а.с. 62), оголошенням про виклик до суду у даній справі у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України в судове засідання призначене на 17.05.2021 (а.с. 63, 66), оголошенням про виклик до суду у даній справі у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України в судове засідання призначене 08.07.2021 (а.с. 81), судовою повісткою-повідомленням від 23.06.2021 (а.с. 84), оголошенням про виклик до суду по даній справі у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України в судове засідання призначене на 08.07.2021 (а.с. 89). Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву сплив (навіть з урахуванням строку поштового обігу). При цьому будь-яких заяв від відповідачів не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити їхню правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Щодо правової позиції третіх осіб Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації 09.03.2021 від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації до Солом`янського районного суду м. Києва надійшов лист, в якому третя особа 2 повідомила, що виходом за адресою реєстрації батька працівниками служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації обстежити умови проживання, провести профілактичну роботу з батьком дівчини не було можливим, двері помешкання ніхто не відчинив. Зважаючи на вказане, третя особа 2 просить покласти відповідальність за надання відповідного висновку на орган опіки та піклування за фактичним місцем проживання дитини. Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації 21.04.2021 від Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації до Солом`янського районного суду м. Києва надійшов лист, до якого долучено оригінал висновку комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів. Заява про долучення документів до матеріалів справи 17.05.2021 від позивача до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла заява про долучення до матеріалів справи письмових пояснень її прабабусі - [PERSON] за змістом яких ні батько, ні мати жодної участі ні у вихованні, ні у матеріальному забезпечення своєї дитини - [PERSON] , не приймають. Явка учасників у судове засідання В судове засідання 08.07.2021 з`явився позивач особисто та її представник. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. 05.07.2021 від Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації до Солом`янського районного суду м. Києва надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 08.07.2021 без участі представника Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. Від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації клопотань чи заяв не надходило. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору у судове засідання не з`явились. Відтак, суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Позивач приймав участь у розгляді справи особисто та в особі свого повноважного представника. Відповідачі та треті особи не приймали участі у розгляді справи у судовому засіданні 08.07.2021. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставили її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа вирішувалась на основі зібраних доказів. Встановлені судом обставини справи Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00028977895 від 19.12.2020 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , реєстрація актового запису про шлюб 18.09.2013, а в подальшому 19.06.2007 шлюб було розірвано (а.с. 11). Відповідно до копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] , народилась [INFO] , про що 19.10.2004 складено відповідний актовий запис № 2422, батьками зазначено: [PERSON] - батько та [PERSON] - мати (а.с. 9). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №1-1630149 від 04.02.2020, яку видано адміністратором ЦНАП [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до листа Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.12.2020 № 1866/20.10-09, перевіркою за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про шлюб [PERSON] та [PERSON] , складений 30.05.2011 Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) за № 581 (а.с. 14). Згідно акту обстеження умов проживання складеного працівниками ССДС Святошинської РДА за адресою [ADDRESS] з метою обмеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] , [INFO] , рекомендовано поставити на облік ССДС, звернутись в управління поліції про розшук батьків та до вторинної юридичної допомоги для подання позову до суду про позбавлення батьківських прав (а.с. 15). Згідно листа Державного професійно-технічного навчального закладу «Міжрегіональний центр ювелірного мистецтва м. Києва» адресованого начальнику служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві РДА, адміністрація центру просить вжити заходів щодо надання здобувачці освіти групи № 15 [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Зі слів [PERSON] , вона проживає з 80-річною прабабусею [PERSON] , знімають квартиру по [ADDRESS] . Мати, [PERSON] , [INFO] , не займається вихованням дитини, місце її перебування невідоме. Батько, [PERSON] , проживає зараз з другою сім`єю у м. Донецьк, аліменти не виплачує, також не займається вихованням доньки. У [PERSON] наразі немає ані свідоцтва про народження, ані свідоцтва про розлучення батьків, ані копій їх документів (а.с.16). Відповідно до характеристика [PERSON] , [INFO] , випускниці ЗЗСО № 235 ім. В.Чорновола, наданої Закладом загальної середньої освіти № 235 ім. Чорновола Святошинського району м. Києва, батьки [PERSON] шкільним життям доньки не цікавились, батьківських зборів не відвідували, на телефонні дзвінки класного керівника не відповідали. Зв`язок сім`ї зі школою підтримувався через бабусю. Зі слів [PERSON] між нею та батьками виникали непорозуміння та конфліктні ситуації, для вирішення яких іноді викликалась поліції. З [PERSON] проводила корекційну роботу шкільний психолог. Батьки учениці, не дивлячись на всі намагання школи, на контакт йшли (а.с. 17). Відповідно до характеристики [PERSON] наданої Державним професійно-технічному навчальному закладі «Міжрегіональний центр ювелірного мистецтва м. Києва» інформація про місцезнаходження мами відсутня. Зв`язок з класним керівником підтримує прабабуся [PERSON] (а.с. 18). Відповідно до Висновку про позбавлення батьківських прав громадян [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] від 14.04.2021 № 107-40/2254 наданого Святошинською районною в місті Києві державної адміністрації на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.02.2021 прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав громадян [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 68-69). Норми права, які застосував суд та мотиви суду Міжнародні документи Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка ухвалена в 1989 році Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікована Україною в 1991 році, передбачає наступне: «1. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 2. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів ...» Стаття 9 Конвенції передбачає: «1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи - під наглядом судів - визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке рішення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини ... 3. Держави-учасниці дотримуються права дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини ...» У своєму Загальному коментарі № 14 (2013) щодо права дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3), ухваленому 29 травня 2013 року (CRC/C/GC/14), Комітет з прав дитини ООН зазначив, зокрема, таке: «13. Усі держави-учасниці зобов`язані дотримуватися і здійснювати право дитини на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і приймалися до уваги в першочерговому порядку, а також вживати всі необхідні продумані конкретні заходи, спрямовані на здійснення цього права в повному обсязі. 14. Пункт 1 статті 3 є рамковим положенням, з якого випливають три різних види зобов`язань держав-учасниць: a) зобов`язання забезпечити належну інтеграцію та послідовне застосування принципу найкращих інтересів дитини при здійсненні будь-яких дій державною установою, особливо будь-яких імплементаційних заходів, адміністративного і судового провадження, які прямо чи опосередковано впливають на дітей; b) зобов`язання забезпечити те, щоб при прийнятті будь-яких судових та адміністративних рішень, а також при формуванні політики і законодавчих заходів стосовно дітей був продемонстрований факт приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Це включає опис того, яким чином було вивчено і оцінено найкращі інтереси і яка вага була їм надана при ухваленні рішення ... 15. З тим, щоб забезпечити виконання цих зобов`язань, державам-учасницям слід вжити низку імплементаційних заходів відповідно до статей 4 і 42, а також пункту 6 статті 44 Конвенції, та забезпечити, щоб найкращим інтересам дитини надавалася першочергова увага у всіх діях, включаючи: a) перегляд з внесенням, за необхідності, змін у національне законодавства та інші джерела права з метою інкорпорування в них пункту 1 статті 3 та забезпечення відображення і виконання вимоги про врахування найкращих інтересів дитини у всіх національних законодавчих актах і нормах, провінційних або територіальних законодавчих актах, правилах, що регулюють діяльність приватних або державних установах, які надають послуги або чия діяльність впливає на дітей, а також у судових та адміністративних процедурах на будь-якому рівні - як стосовно матеріального права, так і правил процедури ... c) створення механізмів і процедур подання та розгляду скарг, відновлення прав або отримання відшкодування в цілях повної реалізації права дитини на належну інтеграцію та послідовне застосування принципу її найкращих інтересів в усіх імплементаційних заходах, адміністративній і судовій процедурах, які мають відношення або впливають на дитину ... 36. Першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини повинна приділятися при прийнятті будь-яких імплементаційних заходів. Використання дієслова «повинна» покладає на держави сильний юридичний обов`язок і означає, що держави не мають права на свій розсуд визначати, чи слід в першочерговому порядку проводити оцінку найкращих інтересів дитини і надавати їм належну вагу при здійсненні будь-яких дій ... 60. Важливими складовими системи захисту дітей є заходи із запобігання розділенню сім`ї та збереження єдності родини; в їх основі лежить право, передбачене в пункті 1 статті 9, яке вимагає те, «щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли [...] таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини». Крім того, дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право «підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадку, коли це суперечить інтересам дитини» (пункт 3 статті 9). Це положення поширюється також на будь-яку особу, що володіє правами опіки, на визначених за законом або в силу звичаю основних піклувальників, на прийомних батьків та осіб, з якими у дитини склалися міцні особисті стосунки ...». Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною у 1997 році, передбачає наступне: «1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.» За результатами розгляду справи «BARNEA І CALDARARU ПРОТИ ІТАЛІЇ» (заява № 37931/15, рішення від 22.06.2017, п. 63-66) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) нагадав наступне: Для батьків і їхньої дитини бути разом - це засадова складова сімейного життя (Kutzner проти Німеччини, № 46544/99, § 58, CEDH 2002), і що внутрішньодержавні заходи, які перешкоджають їм у цьому, становлять втручання у право, захищене статтею 8 Конвенції (K. і T. проти Фінляндії [ВП], № 25702/94, § 151, CEDH 2001?VII). Таке втручання суперечить статті 8, якщо воно не «передбачене законом», не переслідує одну або декілька законних цілей згідно з другою частиною цього положення, і не є «необхідним в демократичному суспільстві» для їх досягнення. (Gnahore проти Франції № 40031/98, § 50, CEDH 2000 IX, і Pontes проти Португалії, № 19554/09, § 74, 10 квітня 2012). Поняття «необхідність» передбачає втручання, яке ґрунтується на нагальній суспільній потребі і, зокрема, має бути пропорційне переслідуваній законній меті (Couillard Maugery проти Франції, № 64796/01, § 237, 01.07.2004). Вирішуючи, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві», слід з огляду на справу в цілому дослідити, чи підстави, на які посилаються на її підтримку, є відповідними та достатніми з точки зору другої частини статті 8 Конвенції. Суд також нагадав, що хоча межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави згідно зі статтею 8 Конвенції не піддається чіткому визначенню, проте принципи, які мають застосовуватись, все ж є подібними. Зокрема, в обох випадках необхідно враховувати справедливу рівновагу, якої необхідно досягнути між конкуруючими інтересами - інтересами дитини, батьків і громадського порядку (Maumousseau і Washington проти Франції, № 39388/05, § 62, CEDH 2007-XIII), надаючи вирішальної ваги найвищому інтересу дитини (див. щодо цього, Gnahore, цитовано, § 59), який, з огляду на його характер і важливість, може переважати над інтересом батьків (Sahin проти Німеччини [ВП], № 30943/96, § 66, CEDH 2003-VIII). Крім того, розпад сім`ї є дуже серйозним втручанням; тому заходи, що призводять до такої ситуації, повинні ґрунтуватися на міркуваннях, які надихаються інтересами дитини та мають достатню вагу і силу (Scozzari і Giunta проти Італії [ВП], № 39221/98 і 41963/98, § 148, CEDH 2000-VIII). Відокремлення дитини від сім`ї є крайньою мірою, яка повинна використовуватися лише в якості останнього засобу для захисту дитини, коли вона стикається з безпосередньою небезпекою (Neulinger і Shuruk проти Швейцарії [ВП], № 41615/07, § 136, CEDH 2010). Кожна Договірна Держава повинна мати належний і достатній юридичний арсенал для забезпечення дотримання цих позитивних зобов`язань, покладених на неї згідно зі статтею 8 Конвенції, а Суд має встановити, чи державні органи, застосовуючи і витлумачуючи застосовні правові положення, втілили гарантії, передбачені статтею 8, беручи до уваги найвищі інтереси дитини (див., mutatis mutandis, Neulinger і Shuruk проти Швейцарії [ВП], № 41615/07, § 141, CEDH 2010, K.A.B. проти Іспанії, № 59819/08, § 115, 10.04.2012). У цьому відношенні, і з огляду на обов`язок держави вживати позитивних заходів, Суд послідовно вважав, що стаття 8 передбачає право батьків на заходи щодо возз`єднання зі своєю дитиною, органи влади зобов`язані вживати таких заходів (див. наприклад, Margareta і Roger Andersson проти Швеції, 25.04.1992, § 91, serie A № 226-A, і P.F. проти Польщі, № 2210/12, § 55, 16.09.2014). У таких випадках належність заходу оцінюється за швидкістю його реалізації (Maumousseau, цитовано, § 83, і Zhou, цитовано, § 48). Крім того, як зазначив Суд у справі «Назарєнко проти Росії» (NAZARENKO v. RUSSIA, заява № 39438/13, рішення від 16.07.2015, п. 56) поняття «сімейне життя» за статтею 8 Конвенції не обмежується відносинами на основі шлюбу і може включати інші де-факто «родинні» зв`язки (див. рішення у справі Anayo v. Germany, заява № 20578/07, параграф 55, 21.12.2010, з наступними посиланнями). Існування чи відсутність «сімейного життя» в цілях статті 8, по суті, є питанням факту, що залежить від існування на практиці тісних особистих зв`язків (див. рішення у справі K. and T. v. Finland [GC], заява № 25702/94, параграф 150, ECHR 2001?VII). Хоча, як правило, спільне проживання може бути вимогою для таких відносин, у виняткових випадках інші чинники також можуть вказувати, що відносини мають достатню постійність, щоб створити де-факто «родинні зв`язки» (див. цитоване вище рішення у справі Kroon and Others v. the Netherlands, параграф 30). Також, у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE, заява № 10383/09, рішення від 16.07.2015, п. 100, 101) ЄСПЛ відмітив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див., рішення у справі Йохансен, зазначено вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10.01.2008; та у справі [PERSON] , зазначено вище, п.п. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахорe проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄCПЛ 2000 IX]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄCПЛ 2000-VIII та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 04.04.2006).» У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання. Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18.12.2008). Національні норми права та мотиви суду Частиною першою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) проголошено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї (ч. 1 ст. 5 СК України). Аналогічне положення закону закріплено в ч. 3 ст. 51 Конституції України, згідно якої сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ч. 3 ст. 5 СК України). Згідно ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такий обов`язок батьків передбачений і ч. 2 ст. 150 СК України. Відповідно до ч. 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частин 1-5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідності до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За положеннями ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Верховний Суд у постанові від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до Висновку про позбавлення батьківських прав громадян [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] від 14.04.2021 № 107-40/2254 наданого Святошинською районною в місті Києві державної адміністрації, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.02.2021 прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав громадян [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 68-69). Крім того, з поданих до суду характеристик навчальних закладів щодо [PERSON] (а.с.17-18) вбачається, що батьки не брали участі у вихованні дочки ( [PERSON] ), не цікавились її життям та не приймали участі у навчальному процесі своєї дочки. Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який б підтверджував факт того, що відповідачі цікавляться життям дочки, матеріально підтримують її, беруть участь у її культурному та духовному розвитку. Факт проживання [PERSON] разом з її бабусею підтверджується актом обстеження умов проживання (а.с. 15) Суд також враховує наміри позивачки щодо її працевлаштування та труднощі з оформленням на роботу без відповідного дозволу батьків, щоб мати можливість фінансово забезпечувати себе. Наявними в матеріалах справи належними, допустимими та достатніми доказами підтверджено, що відповідачі не проявляють до дитини батьківської турботи та любові, не піклуються про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечують дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, а також не спілкуються з дитиною, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що відповідачі свідомо нехтують своїми обов`язками по вихованню дочки, що підтверджується також тим, що судом здійснено всіх вичерпних залежних від нього заходів для надання відповідачам можливості бути присутніми у судових засіданнях та висловити свою позицію, у зв`язку з чим розгляд справи декілька разів відкладався. Висновок З огляду на встановлені в даній конкретній справі обставини, діючи в найкращих інтересах дитини, з огляду на свідому, винну поведінку батьків, в т.ч. байдужість до розгляду даної справи, а також те, що змінити поведінку батьків у кращу сторону не уявляється можливим, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову, за наявності вказаних виключних обставин. Додаткові відомості Згідно з частиною третьою статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Водночас, [PERSON] не заявила позовної вимоги про стягнення з відповідачів аліментів на її утримання та з матеріалів справи неможливо встановити чи зверталась [PERSON] раніше з позовом про їх стягнення. У судовому засіданні [PERSON] на відповідне питання суду повідомила, що наразі не бажає отримувати аліменти від батьків. Разом з тим, суд звертає увагу [PERSON] на те, що у разі якщо вона раніше не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів, то має право звернутись з таким позовом у подальшому. Враховуючи викладене,

Outcome: approved