Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він працював в КП «Сумижитло» та 21.04.2016 року звільнилася з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У супереч вимогам закону у день звільнення з ним не провели остаточний розрахунок та до цього часу не виплатили належні при звільненні кошти в сумі 6848,56 грн. Тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 6848,56 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 98,57 грн. Відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, але його представник до суду не зявився. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши доводи сторін в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював КП «Сумижитло» та наказом № 52-к від 21.04.2016 року був звільнений з посади інспектора кадрів за власним бажанням з 21.04.2016 року у звязку з невиконанням власником умов колективного договору, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Наведені вище обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача та копіями наказів. У звязку зі звільненням позивача з роботи відповідачем обраховані належні до виплати кошти в розмірі 6848,56 грн.. Даний висновок суду підтверджується довідкою виданою відповідачем 29.04.2016 року. У день звільнення позивачу було видано трудову книжку, а остаточний розрахунок не проведено до цього часу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини. Суд вважає, що неможливість розпоряджатись коштами через арешт рахунків державною виконавчою службою не свідчить про відсутність вини роботодавця і не є підставою для звільнення останнього від обов`язку сплатити заробітну плату працівнику. Наведений вище висновок суду узгоджується з правовою позицією ВСУ висловленою у справі 6-76цс14. У вказаній правовій позиції Верховний Суд України зазначив, що такі, зокрема, обставини, як порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З виданою відповідачем довідки, яка була подану суду позивачем, вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення складала 98,57 грн. (а.с. 11). З наведеного вбачається, що незважаючи на те, що в день звільнення позивач був на роботі та йому була видана трудова книжка, з ним у день звільнення з вини відповідача не було проведено остаточний розрахунок. У звязку з порушенням відповідачем строків проведення розрахунку при звільненні, останній має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення. Розмір якого за період з 21.04.2016 року по 13.06.2016 року, суд на підставі ст. 117 КЗпП України, визначає в сумі 3252,81 грн. (33 робочих днів у вказаний період * 98,57 грн. середньоденного заробітку). На підставі викладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 6848,56 грн. та 3252,81 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з останньої суми при виплаті підлягають утриманню визначені законом податки та інші обов'язкові збори та платежі). З відповідача також на підставі ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved