Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позов та його обґрунтування (а.с. 2-4) 26.04.2021 від [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява до [PERSON] , третя особа: Солом`янська районна в місті Києві державної адміністрація, в якій позивач просить суд зняти з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована та проживає в ній. Інша частина квартири належить відповідачу, який теж зареєстрований у даній квартирі, однак він більше 10 років не проживає в зазначеній квартирі, оскільки перебуває в Російській Федерації. В зв`язку з відсутністю відповідача, останній не користується квартирою, не сплачує комунальні послуги, не несе витрати на утримання квартири. Позивач несе необґрунтовані витрати на утримання житла. В той же час, позивач не може оформити субсидію та здійснити інші дії пов`язані з користуванням та розпорядженням майном. Разом з тим, позивачка не має на меті позбавляти відповідача права власності або права користування на частину квартири, яка належить йому. Метою звернення до суду, є лише зняття з реєстрації відповідача, оскільки реєстрація місця проживання останнього порушує права позивачки на користування та розпорядження своїм майном. Наголошує на тому, що зняття відповідача з реєстрації місця проживання не порушить його права як власника та жодним чином не вплине на право користування квартирою, при цьому захистить право позивача на безперешкодне та комфортне користування своїм майном. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. (а.с. 20). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.05.2021 позов прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 22-25). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Щодо правової позиції відповідача та третьої особи 18.06.2021 від [PERSON] , який представляє інтереси [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява про визнання позову. Вказана заява мотивована тим, що [PERSON] , тривалий час не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Самостійно прибути до Києва та знятись з реєстрації відповідач не має можливості, оскільки перебуває в іншій країні, у зв`язку з чим, відповідач не заперечує проти задоволення даного позову, визнає його та просить задовольнити його в повному обсязі. 06.07.2021 від Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації до Солом`янського районного суду міста Києва надійшли письмові пояснення, в яких третя особа зазначила, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб здійснюється відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». При цьому повідомлено, що за період з 04.04.2016 по 02.07.2021 заява про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації не надходила. Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до копії паспорта громадянки України [PERSON] серія [NUMBER] , остання зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 5-7). Відповідно до копії паспорта громадянина України [PERSON] серія [NUMBER] , останній зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 9-11). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 10.07.2000, виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації міста Києва, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності гр. [PERSON] та гр. [PERSON] в рівних долях кожному (а.с. 13-14). Норми права, які застосував суд та мотиви суду Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Реєстрацією, згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку, а зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. В свою чергу, питання зняття з реєстрації врегульовано ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою визначені підстави для зняття особи з реєстрації. Зокрема, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: -заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; -судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; -свідоцтва про смерть; -паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; -інших документів, які свідчать про припинення: ?підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; ?підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; ?підстав на право користування житловим приміщенням. Виходячи з аналізу зазначеної норми закону, перелік підстав для зняття особи з реєстрації є вичерпним. Разом з тим, виходячи з підстав позову, позивач просить зняти відповідача з реєстрації у зв`язку з тим, що останній не проживає у зазначеній квартирі. Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. На підставі зазначених норм закону під час розгляду цивільної справи № 647/1683/15-ц (постанова від 28.02.2018) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду сформулював правовий висновок, що вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, тоді як положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини. Оскільки у справі яка розглядається відповідач є співвласником квартири у якій зареєстрований, відсутність його в такій квартирі не може свідчити про втрату ними права користування нею, і як наслідок, в розумінні ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не може розцінюватись як підстава для зняття його з реєстрації та відповідно, підстава для задоволення позову. На підставі наведеного, суд зазначає, що доводи позивача про те, що відповідач багато років не проживає в квартирі та і загалом на території України є безпідставними та не мають значення для вирішення даного спору. Щодо доводів позивача про те, що вона внаслідок того, що відповідач не проживає у спільній квартирі несе додаткові витрати на комунальні та інші послуги по утриманню квартири в належному стані, то вони не можуть слугувати підставою для зняття відповідача з місця реєстрації, оскільки суперечитимуть нормам Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», проте можуть бути підставою для звернення до відповідача з позовом про відшкодування відповідних витрат. Так, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.08.2020 № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20) викладено наступну правову позицію: «У ч. 1 ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети». Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 01.02.2016 у справі № 825/1335/13а, відповідно до якої, - як випливає з п.2 ч. 1 ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно у випадках: позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою. Відтак, Закон України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Разом з тим, судом взято до уваги, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 07.10.2020 у справі № 705/3876/18 зазначив наступне. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Верховний Суд підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Позивач визначив відповідачем у спорі [PERSON] . Однак, відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Тобто, за змістом ст.ст. 3, 7 Закону, зняття особи з реєстрації належить до виключних повноважень органу реєстрації. Отже, у справі про зняття особи з реєстрації належним відповідачем є орган реєстрації, рішенням, діями чи бездіяльністю якого порушуються, не визнаються або осопорюються права та інтереси позивача. Разом з тим, позов пред`явлено виключно до фізичної особи, представник якої не заперечує щодо позову, проте сама така особа дій, щодо зняття з реєстрації в установленому законом порядку не вчинила. Щодо заяви відповідача про визнання позову подану його представником Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (ч. 4, ч. 5 ст. 206 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 49 ЦПК України суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17. На підставі наведеного, суд не приймає заяву про визнання позову подану представником відповідача, оскільки така по-перше, суперечить інтересам самого відповідача, а по-друге, відсутні законні підстави для задоволення позову. Крім того, суд зазначає, що у разі якщо відповідач дійсно визнає позов та не заперечує проти зняття його з реєстрації, з врахуванням того, що останній проживає за межами України, однак має належним чином уповноваженого представника, то він не позбавлений права звернутися до відповідного органу реєстрації із заявою про зняття його з реєстрації через свого уповноваженого представника. Висновок На підставі наведених правових норм та правових позицій Верховного Суду суді дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація про зняття з реєстрації місця проживання. Щодо судового збору Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмолено, судовий збір покладається на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed