Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

ПрАТ «Газтранзит» з іноземними інвестиціями» звернулось до суду з позовом до [PERSON] РДА Одеської області, [PERSON], треті особи: реєстраційна служба по Фрунзівському району Великомихайлівського МУЮ в Одеській області, відділ Держземагенства у [PERSON] районі Одеської області, державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» про визнання недійсним розпорядження та державного акта на право власності на земельну ділянку. Позивач наголошує, що в процесі підготовки документації зясовано, що за земельна ділянка ПрАТ «Газтранзит» знаходиться в межах земельної ділянки [PERSON], яка належить йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД № 076392, виданого [PERSON] районною адміністрацією Одеської області 18 листопада 2003 року на підставі свого розпорядження № 122/2003 від 28 березня 2003 року. Враховуючи зазначений факт, на час звернення ПрАТ «Газтранзит» до суду існує «накладення» земельної ділянки, яка перебуває у довгостроковому користуванні позивача з 29 грудня 2001 року, із земельною ділянкою [PERSON]В, який набув на нею право власності 18 листопада 2003 року. Обставина перебування в межах земельної ділянки позивача частини земельної ділянки [PERSON] відповідно до частини 6 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації Земельної ділянки, у звязку з чим порушується право ПрАТ «Газтранзит» зареєструвати своє право користування на земельну ділянку і отримати кадастровий номер. У звязку з тим, що розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області № 122/2003 від 28 березня 2003 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ОД № 076392 від 18 листопада 2003 року є незаконними та такими, що порушують права позивача як користувача земельної ділянки і як власника будівель і споруд першої черги ІІ нитки газопроводу Ананьїв-Ізмаїл, ПрАТ «Газтранзит» змушене було звернутися до суду з позовними вимогами про визнання недійсними вказаних розпорядження та державного акта. Представник позивача [PERSON] в судовому позов підтримав в повному обсязі, наполягав на його задоволенні. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] РДА Одеської області [PERSON] позов визнала в повному обсязі, проти його задоволення не заперечувала, про що надала суду відповідну заяву (а.с. 231). Відповідач [PERSON] суду пояснив, що позов визнає в повному обсязі, проти його задоволення не заперечує. На підтвердження зазначеного надав суду заяву про визнання ним позову (а.с. 229). Представник третьої особи відділу Держземагенства у [PERSON] районі Одеської області [PERSON] в судовому засіданні заперечень проти позову не мала. Представник третьої особи реєстраційної служби по Фрунзівському району Великомихайлівського МУЮ в Одеській області в судове засідання не зявилась. До канцелярії суду надала заяву, в якій вказала, що в реєстраційної служби заперечень проти позову не має. Просила справу розглядати без участі їх представника (а.с. 175-176). Представник третьої особи державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся неодноразово та належним чином, що підтверджено повідомленнями про отримання ним повісток про виклик до суду (а.с. 172, 185, 212). Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, на підставі договору № 443 від 29 березня 2001 року, укладеного між ЗАТ «Газтранзит» з іноземними інвестиціями (правонаступником якого є ПрАТ «Газтранзит» з іноземними інвестиціями») та Одеською філією Інституту землеустрою Української академії наук, останньою розроблено проект відведення земельних ділянок ПрАТ «Газтранзит» під будівництво першої черги ІІ нитки газопроводу Ананьїв-Ізмаїл на території Перехрестівської, Войничівської сільських рад, [PERSON] та Затишанської селищних рад Фрунзівського району Одеської області. В проекті міститься перелік землекористувачів (землевласників) та категорії земель, за рахунок яких здійснено вилучення для будівництва газопроводу. Також наявні відповідні погодження землекористувачів, зокрема на вилучення 0,112 га землі для постійного користування (0,011 землі запасу Перехрестівської сільської ради, 0,056 га ТОВ «Маяк», 0,045 га ТОВ «Україна») (а.с. 14). Відповідно до п. 1 Розпорядження Одеської обласної ради «Про вилучення та надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб у Великомихайлівському та Фрунзівському районах області» № 235/2001-ОР від 26 жовтня 2001 року було вилучено із земель землекористувачів та надано закритому акціонерному товариству «Газтранзит» з іноземними інвестиціями» в користування земельні ділянки загальною площею 166,698 га, у тому числі в постійне користування 0,157 га та в тимчасове користування терміном на 2 роки 166,541 га під будівництво обєктів першої черги II нитки газопроводу Ананьїв-Ізмаїл (а.с. 15-16). 29 грудня 2001 року ЗАТ «Газтранзит» (правонаступник ПрАТ «Газтранзит») на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 27 грудня 2001 року № 397-XXІІІ видано державний акт на право постійного користування землею, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 92 (а.с. 17-18). На підставі розпорядження [PERSON] райдержадміністрації від 21 січня 2003 року № 21/2003 між ЗАТ «Газтранзит» (правонаступник ПрАТ «Газтранзит») та [PERSON] райдержадміністрацією був укладений договір оренди земельної ділянки від 22 січня 2003 року, посвідчений державним нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 74 та книзі реєстрації договорів оренди землі, книга № 4 за № 6 [PERSON] райвідділом земельних ресурсів 24 січня 2003 року (а.с. 25-30). Відповідно до п.п. 1.1 і 1.3 договору оренди ПрАТ «Газтранзит» було передано в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,112 га поза межами населених пунктів (з них з земель Перехрестівської сільської ради Одеської області - 0,056 га та Войничівської сільської ради Одеської області 0,056 га) строком користування 49 років із цільовим призначенням для будівництва обєктів першої черги ІІ нитки газопроводу Ананьїв-Ізмаїл. 29 грудня 2003 року ПрАТ «Газтранзит» отримало свідоцтво про право власності на лінійну частину магістрального газопроводу Ананьїв-Ізмаїл (ІІ нитка) перша черга (дільниці; км 33 км 73; км 359 км 389; компресорна станція «Орлівка» - перехід через річку Дунай), видане Одеською облдержадміністрацією та зареєстроване Одеським БТІ та РОН 29 грудня 2003 року (а.с. 33). З метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру/присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці ПрАТ «Газтранзит» згідно договору № 1105 від 20 червня 2013 року доручив ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовити «Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, які перебувають у довгостроковій оренді ПрАТ «Газтранзит» для експлуатації та обслуговування комплексу технологічних споруд, що розташовані на території Войничівської та Перехрестівської сільської рад Фрунзівського району Одеської області. Вказане підтверджується листом ДП «Одеський інститут землеустрою» від 13 серпня 2014 року № 3399 (а.с. 34). Проте, в процесі підготовки документації зясовано, що за відомостями Автоматизованої системи «Державний земельний кадастр» земельна ділянка позивача знаходиться в межах земельних ділянок інших осіб, зокрема, по Войничівській сільській раді земельної ділянки, що перебуває у власності гр. [PERSON] Вказана ділянка площею 21, 96 га належить [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД № 076392 виданого 18 листопада 2003 року на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області № 122/2003 від 28 березня 2003 року (а.с. 31-32, а.с. 37-38). Таким чином, на час звернення до суду існує «накладення» земельної ділянки, яка перебуває у довгостроковому користуванні позивача з 29 грудня 2001 року, із земельною ділянкою [PERSON], який набув на неї право власності 18 листопада 2003 року. Відповідно до частини 1 статті 125 Земельного кодексу України (в редакції від 20.12.2001 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Як вбачається з фактичних обставин, земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ПрАТ «Газтранзит» на підставі державного акта на право постійного користування землею, який було зареєстровано в Книзі державних актів на право постійного користування землею за № 92 від 29 грудня 2001 року. Відповідно до частини 2 статті 125 Земельного кодексу України (в редакції від 27.11.2003 року) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Фактичними обставинами підтверджується те, що 22 січня 2003 року був укладений договір оренди земельної ділянки, який набрав чинності 24 січня 2003 року відповідно до положень статті 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 27.11.2003 року). Оскільки право користування виникло в ПрАТ «Газтранзит» до 2004 року, то відповідно до пункту 2 Розділу VII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельна ділянка вважається сформованою незалежно від присвоєння кадастрового номера. У звязку з чим, ПрАТ «Газтранзит» є законним користувачем земельної ділянки. Як встановлено судом, 20 серпня 2014 року позивачу стало відомо, що [PERSON] 18 листопада 2003 року видано державний акт на право приватної власності на землю. В порушення приписів статей 118, 149 Земельного кодексу України земельна ділянка була передана у приватну власність [PERSON] за рахунок земель, які перебували у користуванні ПрАТ «Газтранзит» без їх вилучення у попереднього землекористувача. Аналіз дат прийняття розпорядження і видачі державного акта свідчить про те, що розпорядження було прийняте, а акт виданий без урахування зареєстрованого права користування земельною ділянкою ПрАТ «Газтранзит». Разом з тим, таке розпорядження та акт порушують права та охоронювані законом інтереси ПрАТ «Газтранзит». Так, згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 27.11.2003 року) орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні з захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Також вбачається, що пунктом 2 Розпорядження Одеської обласної ради № 235/2001-ОР від 26 жовтня 2001 року визначено розпочати будівництво першої черги ІІ нитки газопроводу Ананьїв-Ізмаїл після погодження та затвердження проекту будівництва. На момент вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] будівництво було розпочате, а 29 грудня 2003 року ПрАТ «Газтранзит» видано свідоцтво на право власності, зареєстроване у встановленому законом порядку. Таким чином, незаконним є як розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області № 122/2003 від 28 березня 2003 року щодо надання згоди на розробку проекту землеустрою, передачі земельних ділянок у власність громадянам (в частині виділення земельної ділянки [PERSON]В.), так і виданий на його підставі акт на право приватної власності на землю, як такі що порушують права ПрАТ «Газтранзит», як користувача земельної ділянки та як власника комплексу будівель та споруд лінійної частини першої черги ІІ нитки магістрального газопроводу Ананьїв-Ізмаїл. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, неможливість отримання ПрАТ «Газтранзит» кадастрового номера земельної ділянки порушує права позивача як власника комплексу будівель та споруд лінійної частини першої черги ІІ нитки магістрального газопроводу Ананьїв-Ізмаїл. Так, відповідно до частин 9, 10 статті 791 ЗК України земельна ділянка може бути обєктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). У звязку з вищевказаним, позивач позбавлений можливості розпорядитися (відчужити) належний йому на праві власності комплекс будівель та споруд лінійної частини першої черги ІІ нитки магістрального газопроводу Ананьїв-Ізмаїл, оскільки для укладення договору-купівлі продажу необхідно вказати кадастровий номер земельної ділянки, який є істотною умовою договору. Як було зазначено вище, причиною неможливості отримати кадастровий номер є «накладення» земельних ділянок. Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Позивач звернутися до суду з позовними вимогами про визнання недійсними розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області №122/2003 від 28 березня 2003 року (в частині передачі у власність земельної ділянки [PERSON]В.) та визнання недійсним державного акта на право власності не земельну ділянку виданого на підставі вищевказаного розпорядження. Такі вимоги узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України. Так, згідно п. 9 «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 р. щодо спорів, що виникають із земельних правовідносин» державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що повязані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Статтею 140 Земельного кодексу України визначено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку, а не коли особа набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 р. у справі № 6-57цс13). Статями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Зазначений висновок відображено в постанові Верховного Суду України від 23 жовтня 2013 року у справі № 6 - 93цс13. Відповідно до ст. 126 (в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Зазначений висновок відображено в постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року у справі № 6 - 46цс14. Таким чином, беручи до уваги фактичні обставини справи, позивачем обрано правильні та підтверджені судовою практикою способи захисту, а саме визнання недійсним розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області та акта на право приватної власності не землю. Крім того, ПрАТ «Газтранзит» додатково заявляє вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] та державної реєстрації державного акта на право приватної власності на землю, з огляду на наступне. Вимога скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] і вимога скасувати запис про державну реєстрацію державного акта на право приватної власності на землю, виданого [PERSON],є похідними від вимоги скасувати державний акт на право приватно власності на землю. Ці вимоги ґрунтуються на положенні пункту 5 частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. З огляду на викладене позов підлягає задоволенню. Також, з урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідачів також підлягає 974 грн. 40 коп. судового збору, по 487 грн. 20 коп. з кожного.

Outcome: approved