Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Соцсфера» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за договором найму житлового приміщення та виселення із займаного приміщення без надання іншого приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлової будівлі за адресою [ADDRESS] , яка має статус гуртожитку, і надає фізичним особам житлові приміщення у строкове платне користування на підставі договорів найму житлового приміщення. З відповідачем [PERSON] був укладений договір найму житлового приміщення № 427 від 01.09.2015 року, відповідно до умов якого відповідачу та членам його сім`ї: чоловікові - [PERSON] та сину [PERSON] надана у строкове платне користування кімната [ADDRESS] , строком на 11 місяців. 01.04.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено новий договір найму житлової кімнати [ADDRESS] за № 802 строком на 11 місяців. У зв`язку із закінченням строку дії договору № 802 від 01.04.2018 року відповідачам було запропоновано підписати новий договір. Однак, відповідачі не реагували на звернення позивача щодо укладання договору, але продовжували проживати у кімнаті № 63 без належних на те підстав, користуючись при цьому комунальними послугами: електропостачання, теплопостачання, опалення, гаряче та холодне водопостачання. У зв`язку з неналежним виконання покладених на відповідачів обов`язків щодо оплати комунальних послуг та плати за наймане приміщення у період з 01.05.2018 року по 01.01.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 18449,17 гривень. Позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Соцсфера» заборгованість у розмірі 18449,17 гривень та судовий збір у розмірі 4204,00 гривень; виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без надання іншого приміщення з кімнати [ADDRESS] . Представник позивачау судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду були повідомлені в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили. Заяв з проханням розглядати справу без їх участі або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи суду не надано. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно і належним чином, надала суду письмові пояснення, в яких просила розглядати справу за її відсутності, в частині позовних вимог щодо виселення неповнолітнього [PERSON] без надання іншого житлового приміщення просила суд відмовити. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.223, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Соцсфера» є власником будівлі за адресою: [ADDRESS] 01.09.2015 року між позивачем (наймодавцем) і [PERSON] (наймач) укладений договір найму житлового приміщення [ADDRESS] , відповідно до якого наймодавець передає, а наймач приймає у тимчасове платне користування житлове приміщення для мешкання своєї родини у кімнаті [ADDRESS] (а.с. 16-17). 01.04.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Соцсфера» та [PERSON] був укладений новий договір найму кімнати [ADDRESS] , строком на 11 місяців. Згідно Розділу 2 Договору № 802, особами, що будуть мешкати разом із наймачем є: чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Згідно п. 7.2. Договору № 802 наймач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі здійснювати платежі за наймане приміщення, сплачувати плату за наймане приміщення на період робіт по відновленню найманого житлового приміщення та будинку в цілому. Відповідно до п.5.2. Договору № 802 наймач разом з оплатою за наймане приміщення додатково сплачує витрати за комунальні послуги: електроенергію, холодну та гарячу воду, опалення, каналізацію та інші комунальні послуги. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за період з травня 2018 року по січень 2020 року заборгованість наймача за найм приміщення і отримані комунальні послуги складає 18449,17 гривень. В матеріалах справи відсутні дані, які б вказували на те, що відповідачі знаходяться або знаходилися в трудових відносинах з позивачем і вселилися в кімнату гуртожитку на підставі відповідного ордеру. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення. У відповідності зі ст. 127 ЖК Української РСР гуртожитки використовуються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Згідно зі ст. 128, 129 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до п.1 р.1. Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 року № 84, зареєстрованого в МЮ 03.07.2015 року за № 778/27223 дія цього Положення поширюється на гуртожитки для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, інших громадян у період роботи або навчання. Згідно з п. 1 р. 2 Положення вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Відповідно до п. 18 Примірного положення про гуртожитки № 208 від 03.06.1986 року, громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення. Згідно з п. 38 ч.1 «Примірного положення про гуртожитки» №208 від 03.06.1986 року, встановлено, що громадяни, які проживають в приміщеннях, які перебувають в окремому користуванні, вносять плату за користування житловою площею та за комунальні послуги згідно ставок квартирної плати (тарифів), встановлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Відповідно до ст. 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом. Так, відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, у якому вона була одержана, із урахуванням нормального зносу, або в стані, який обумовлено в договорі. Згідно ч.1 ст. 810 ЦК України, за договором найма (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Оскільки позивач, як власник гуртожитку, не приймав в установленому житловим законодавством порядку рішення про вселення відповідачів у кімнату гуртожитку, не видавав відповідного ордеру, відповідачі не працюють і не працювали в ТОВ «Соцсфера», договір найму припинив свою дію, правові підстави для їх проживання у гуртожитку відсутні. Проживання відповідачів в приміщенні, яке належить позивачу, без правових підстав, перешкоджає позивачу здійснювати право власності, при цьому, виселення відповідає загальним правомочностям власника майна і відповідає його праву вимагати усунення будь-яких порушень цього права. Щодо виселення неповнолітнього, то за змістом положень ст. 2, 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Як встановлено ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Враховуючи вищевикладене, забезпечення своїх дітей належними умовами, в тому числі і житловими, є обов`язком батьків, таким чином, це не є законною та обґрунтованою підставою для порушення майнових прав позивача на вільне користування та розпорядження його власністю. Враховуючи, що строк дії договору, за яким відповідачі мали право проживати у гуртожитку сплив, самостійно звільнити помешкання вони не бажають, окрім цього мають заборгованість за оплату послуг, суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов`язання (неналежне виконання). Оскільки до теперішнього часу відповідачами добровільно заборгованість за проживання в кімнати [ADDRESS] не погашена, суд вважає за необхідно стягнути її з відповідачів [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, у разі задоволення позову. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Соцсфера» сплатило судові витрати при розгляді справи: а саме: судовий збір на загальну суму 4204 гривні 00 копійок, а тому зазначені витрати згідно вимог ст. 142 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved