Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Представник Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» Гребенюк Олександр Сергійович звернувся до суду з вказаним позовом та просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитну заборгованість за договором б/н від 26.12.2014, яка станом на 02.11.2020 становить 38775 грн 27 коп. та складається з наступного: 33882 грн 26 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4893 грн 01 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Також просить стягнути судові витрати в розмірі 2102 грн 00 коп. судового збору. Позов обґрунтовано тим, що 26.12.2014 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] в порядку ст. 207, ч.1 ст. 634 та ч.2 ст. 638, ч.2 ст. 642 ЦК України був укладений кредитний договір у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом написання відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, розміщених на офіційному вебсайті Банку з використанням інтернет-ресурсу - www.privatbank.ua. Відповідачка користувалася коштами Банку за допомогою кредитних карток типу «Універсальна», які йому видавались банком з встановленим кредитним лімітом. При цьому, Умови кредитування за допомогою платіжних карток, які є складовою Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, розміщених на офіційному вебсайті Банку, щодо своєчасного повернення використаних кредитних коштів відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого має заборгованість в сумі 38775 грн 27 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача з урахуванням всіх складових боргу. Факт укладення кредитного договору шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку та умови кредитування позивач підтверджує Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26.12.2014, підписаною позичальником та представником банку та роздруківкою з офіційного сайту ПриватБанку «Тарифів» та «Умов та правил надання банківських послуг». Факт видачі позичальнику кредитних карток, відкриття карткового рахунку та встановлення на нього кредитного ліміту, а також та користування платіжними картками позивач підтверджує довідкою з номерами всіх виданих карток, а також довідкою про встановлення кредитного ліміту на кредитну картку та випискою про грошові операції по картковому рахунку відповідача за період з 01.09.2015 по 10.09.2020. Наявність заборгованості та її розмір позивач підтверджує розрахунками станом на 30.06.2019 та станом на 02.11.2020. Ухвалою від 08.12.2020 відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачці [PERSON] було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні може бути призначено за клопотанням сторін. 27.01.2021 відповідачка [PERSON] отримала копію ухвали про відкриття провадження та пакет документів, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. 19.02.2021 на адресу суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому вона просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та закрити провадження у справі. Зазначений відзив відповідачка направила на адресу суду 15.02.2021, про що свідчить штемпель АТ «Укрпошта» на конверті, де вказана дата відправки - 15.02.2021. При цьому, останнім днем для направлення відзиву у відповідачки був - 11.02.2021 включно. Отже, відповідачка подала відзив з пропущенням граничного строку визначеного у ч.1 ст. 278 ЦПК України, а тому суд на підставі ч.2 ст. 126 ЦПК України залишає відзив на позовну заяву без розгляду та не бере його до уваги при розгляді справи. Судом встановлено наступні обставини. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило свою назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», що відображено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб 14.062018 під час державної реєстрації відповідних змін. 26.12.2014 відповідачка [PERSON] подала позивачу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) Анкету-заяву за встановленою Банком формою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.23). У кінці формуляру Анкети-заяви міститься заготовлений Банком текст про те, що клієнт погоджується, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомився до укладення договору і погоджується з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг клієнт погоджується отримати шляхом роздруківки з офіційного сайту www.pb.ua. Та зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті www.pb.ua. Отже підписанням Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку відповідачка висловила своє бажання бути клієнтом цього банку без визначення на той момент конкретного виду послуг. Згідно довідки доданої до позову [PERSON] були видані картки (без зазначення виду та типу карток), а саме: 10.10.2014 видано картку № [NUMBER] з терміном дії до вересня 2018 року включно; 12.10.2018 видано картку № [NUMBER] з терміном дії до квітня 2022 року включно; 14.06.2019 видано картку № [NUMBER] з терміном дії до березня 2023 року включно (а.с.22). Відповідно до вказаної довідки та довідки, складеної представником позивача про обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , Банк відкрив кредитну лінію та 01.09.2015 встановив відповідачці кредитний ліміт у розмірі 600,00 грн на картковий рахунок № [NUMBER] . В подальшому на цей же рахунок відповідачці 05.11.2015 було встановлено кредитний ліміт в розмірі 2800,00 грн. 13.01.2016 на картку № [NUMBER] з терміном дії до 09/18 встановлено кредитний ліміт в розмірі 15000,00 грн, а 24.08.2016 - в розмірі 14979,16 грн (а.с. 20,21). Надання таких кредитних лімітів у дати 01.09.2015, 05.11.2015, 13.01.2016 та 24.08.2016 з зазначенням карткового рахунку відображено у виписці про рух коштів за кредитними рахунками відповідача (.а.с.16-20). Водночас, випискою про рух коштів за кредитними рахунками не підтверджуються зазначені представником позивача відомості у довідці, що 31.01.2017 на картку відповідачки встановлено кредитний ліміт 16200,00 грн (звор стор. а.с.18). З наданої позивачем виписки по картковому рахунку [PERSON] видно, що відповідачка користувалася коштами Банку за рахунок кредитного ліміту у споживчих цілях шляхом зняття готівки, здійснення покупок, оплати послуг тощо. Водночас, вона періодично в довільному розмірі здійснювала погашення використаного кредитного ліміту кредиту, а Банк зараховував внесені платежі на погашення загальної заборгованості сформованої як сумарне значення позичених і непровернутих коштів, щомісячних відсотків за користування ними, відсотків за прострочення кредиту (пені) та комісії за обслуговування, що також підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.16-20). Позивач не надає суду окремого розрахунку про загальну суму використаних відповідачем кредитних коштів на власні потреби, а тому суд самостійно, простим арифметичним складанням цифр у третій колонці розрахунку «витрати клієнта кредитних коштів», перевіривши ці дані з випискою по картковому рахунку, визначив, що відповідачка [PERSON] в період з 01.09.2015 по 30.06.2019 скористалась коштами Банку у своїх цілях на загальну суму 51024,05 грн, а погасила заборгованість у цей період на суму 63462,39 грн, які позивач в підсумковому значенні свого розрахунку розподіляє наступним чином: 42112,20 грн зараховано на погашення поточного тіла кредиту; 19950,19 грн - на погашення простроченого тіла кредиту; 1400,00 - на погашення пені (а.с.8-13). При цьому, станом на 30.06.2019 позивач нарахував відповідачці заборгованість в сумі 31457.32 грн - тіло кредиту; 1097,38- заборгованість за відсотками на прострочені вимоги (а.с.13). Наступний розрахунок заборгованості позивач склав за період з 01.07.2019 по 10.09.2020. У цьому розрахунку суд так само простим арифметичним складанням цифр у третій колонці розрахунку «витрати клієнта кредитних коштів» визначив, що відповідачка [PERSON] в період з 01.07.2019 по 10.09.2020 скористалась коштами Банку у своїх цілях на суму 5728,00 грн, а здійснила платежі на погашення боргу у цей період на суму 15451,13 грн, які позивач в підсумковому значенні свого розрахунку розподіляє наступним чином: 6887,04 грн зараховано на погашення поточного тіла кредиту; 2008,69 грн - на погашення простроченого тіла кредиту; 6554,50 грн - на погашення заборгованості простроченим відсоткам (а.с.14-15). Незважаючи на те, що за період наданих позивачем двох розрахунків заборгованості (з 01.09.2015 по 10.09.2020) відповідачка фактично використала кошти Банку на суму 56752,05 грн, а повернула Банку 77913,52 грн, позивач визначив до стягнення суму кредитної заборгованості в розмірі 38775,27 грн. з яких: 33882,26 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4893,01 - заборгованість за простроченими відсотками (звор.стор.а.с. 16). Досліджуючи причини такого росту кредитної заборгованості відповідачки, судом встановлено наступне. З розрахунку заборгованості чітко видно, що Банк формував так зване «тіло кредиту» накопичувальним способом, включаючи до суми фактично використаних коштів нараховані щомісячні проценти за ставкою 3,6 % та 3.5 % з коефіцієнтом «1», а при невиконанні вимог банку про внесення мінімальної щомісячної суми на погашення заборгованості такі проценти нараховувались з коефіцієнтом «2», що збільшує ставку процентів до подвійною розміру та фактично має ознаки пені. При цьому, в кожному наступному місяці проценти знову нараховувались на прострочене «тіло кредиту», до якого увійшли попередні відсоткові нарахування і т.д. Тобто в такий спосіб банк нараховує проценти не лише на фактично використані позичальником кошти, а й на проценти за користування ними та на проценти за прострочення виконання зобов`язання, формуючи так зване наростаюче «тіло кредиту». У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Встановивши зміст спірних правовідносин та дослідивши подані позивачем матеріали, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що Анкета-заява відповідачки [PERSON] подана позивачу ПАТ «КБ «ПриватБанк» 26.12.2014, за своїм змістом є заявкою фізичної особи на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку, тобто висловлення особою свого бажанням стати клієнтом Банку. При цьому, у цій Анкеті-заяві відповідач не висловлював бажання на отримання будь-якої банківської картки на запропонованих Банком Умовах. Порядок нарахування обов`язкового щомісячного платежу за використання кредитного ліміту, а також ставки відсотків, пені, штрафів, комісії тощо у вказаній Анкеті-заяві не зазначені. Будь-якого іншого документу з відповідною інформацією, з яким би відповідач був ознайомлений під підпис, суду не надано. Виходячи з таких обставин, у суду є обґрунтовані сумніви, що саме додані до позову та розміщені на офіційному вебсайті АТ «КБ ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг та застосовані банком Тарифи, на підставі яких здійснено розрахунок боргу, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету до початку кредитування набагато раніше - 26.12.2014. Також відсутні докази, що зазначені Умови та Правила надання банківських послуг у Приват Банку на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів у подвійному розмірі за користування кредитними коштами у випадку прострочення внесення щомісячного мінімального платежу. Отже, роздруківка із сайту позивача Тарифів а також Умов та Правил надання банківських послуг не можуть бути належним доказом обізнаності позичальника з правилами кредитування, оскільки ці докази повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що також наголосив Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Велика Палата Верховного Суду у постанові 03 липня 2019 року при розгляді справи № 342/180/17 у подібних правовідносинах зазначила, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. У вказаній постанові Верховний Суд також зробив висновок, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17 також враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та вказано, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на вебсайті позивача за відсутності доказів, про ознайомлення з ними позичальника не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31.10.2018 справа № 202/4494/16-ц та від 28.03.2018/ справа 444/9519/12 зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Надавши відповідачу кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом, позивач взяв на себе обов`язок здійснювати кредитування відповідача протягом строку дії кредитних карток, виданих позичальнику, а у відповідача, який користувався такими послугами банку, виник обов`язок повернути кредит та сплатити відсотки на умовах, визначених банком. Як встановлено, судом Банк кредитував відповідачку в період з 01.09.2015 по 25.03.2020 (дата останнього використання кредитних коштів), після чого припинив встановлювати їй кредитний ліміт, але не припинив нарахування мінімальної суми для обов`язкового щомісячного погашення частини використаного кредитного ліміту, нарахування відсотків, пені, комісії за обслуговування кредитного ліміту. Враховуючи, що всього відповідачка [PERSON] фактично використала кошти Банку на суму 56752,05 грн, а повернула Банку 77913,52 грн, а також з огляду на те, що умови про порядок та розмір нарахування процентів на поточну та прострочену заборгованість, в тому числі у подвійному розмірі, інших платежів, не були належним чином доведені до відома позичальника при видачі кредитних карток та встановлення кредитного ліміту, суд вважає несправедливими вимоги позивача про стягнення з відповідачки ще 38775,27 грн. Крім того, при детальному дослідженні розрахунку заборгованості судом встановлено, що у складові цієї суми увійшли щомісячні процентні на поточну та прострочену заборгованість нараховані з 01.07.2019 в тому числі за подвійною ставкою (84 % річних). За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з розміру боргу по тілу кредиту, визначеному позивачем станом на 30.06.2019 в сумі 31457,32 грн, до якої необхідно додати суму фактично використаних коштів на споживчі потреби відповідачки після цієї дати (з 01.07.2019 до 10.09.2020) -5728,00 грн та відняти суму 15451,13 грн, які у цей період повернула відповідачка. Отже, з відповідачки [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню кредитна заборгованість за тілом кредиту у розмірі 21734 грн 19 коп. (31457,32 грн + 5728 грн - 15451,13 грн). Інший висновок не відповідав би з`ясованим обставинам, а також принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар. За правилами ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Ціна позову визначена позивачем сумою стягнення - 38775,27 грн. Оскільки, суд частково задовольняє вимоги - на суму 21734, 19 грн, що становить 56,00 % від ціни позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1177,12 грн судового збору (2102,00 х 56,00%). На підставі викладеного,

Outcome: partial