Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем. За час спільного життя вони придбали квартиру № 45 по вулю [PERSON], 30 в м. Суми, яка була оформлена на імя відповідача. В даний час між ним та відповідачем виникають суперечки з приводу володіння та розпорядження квартирою, яка перебуває у їх спільній сумісній власності. Вважає, що оскільки зазначене майно була набуто в період шлюбу та за рахунок спільних коштів, то кожен з подружжя має право на ? частину спірної квартири. Тому просить, провести поділ майна подружжя, визнавши за ним право власності на ? частини спірної квартири. Також, просить визначити порядок користування спірної квартири виділивши йому у користування кімнату площею 12,1 кв.м., а відповідачу виділити у користування дві житлові кімнати площею 8 кв.м та 17, 4 кв.м., кухню, ванну кімнату, туалет та коридор залишити у загальному користуванні. У даній справі 24.03.2017 року було відкрите провадження. Справа слухалася неодноразово, в ході судового розгляду було задоволене клопотання сторін про виклик свідків. Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, 06.11.2017 року справа передана у провадження судді Бурда Б.В. 07.12.2017 року судовий розгляд справи було відкладено на 27.02.2018 року у звязку із задоволенням клопотання представника відповідача. Представником ТОВ «Сумитехнобудсервіс» подане клопотання про розгляд справи у відсутність 3-ї особи. Відповідачем 23.05.2017 року подані письмові заперечення проти позову в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що у продовж подружнього життя відповідач витрачав усі зароблені ним кошти на розваги. Спірна квартира була придбана за рахунок коштів наданих її батьками для розвязання її житлових проблем. Вважає, що вказана квартира є її особистою власністю та не підлягає поділу. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі. Позивач також пояснив, що після одруження він з відповідачем спочатку мешкали у квартирі, яка належала матері відповідача. У вказаній квартирі вони зробили ремонт та встановили меблі. В подальшому з метою поліпшення житлових умов їх сімї була придбана спірна квартира, яка була оформлена на імя відповідача. Пояснив, що спірна квартира була придбана за спільні кошти в сумі 40 000 доларів. З яких: 7000 доларів дали його батьки, 40000 грн. його особистих коштів та 21000 доларів США дала мати відповідача. Вказані 21000 доларів США мати відповідача отримала від продажу квартири у якій він разом з відповідачем та дитиною мешкали. Пояснив, що після розірвання шлюбу з нього стягнуті аліменти на утримання дитини на користь дружини. Зазначив, що у спірній квартирі мешкають вони з відповідачем та їх донька. В даний час він користується самою маленькою кімнатою, відповідач користується кімнатою площею 12,1 кв.м., а донька користується кімнатою площею 17,2 кв.м. пояснив, що усі кошти, які надавалися батьками, як його, так й дружини, надавалися для їх сімї. Представник позивача також пояснила, що при визначенні порядку користування квартирою вона просить врахувати, що балкони мають бути виділені у користуванні тій стороні, якій виділене в користування житлове приміщення у якому розташований вхід до балкону. Відповідач та її пре6дставник позов заперечили. Відповідач також пояснила, що після одруження у 1999 році, вони з позивачем стали мешкати разом з її батьками та братом у квартирі [ADDRESS]. Потім її батькам дали іншу квартиру, а в цій квартирі 59 вони стали жити з позивачем. У квартирі вони зробили косметичній ремонт та вона за особисто зароблені нею кошти придбала меблі. Вказану квартиру її мати продала за 25000 доларів для поліпшення її (позивача) житлових умов та житлових умов її доньки. Спірну квартиру було придбано за рахунок 25000 доларів (що були надані її матірю) + 60000 грн. (що її мати позичила у своєї сестри + 56000 грн дали батьки позивача. З продавцем спірної квартири розраховувалася її мати ,у якої були усі кошти. Пояснила, що в даний час у спірній квартирі мешкає вона з донькою та позивач. На даний час позивач користується самою маленькою кімнатою, вона користується кімнатою площею 12,1 кв.м., а донька живе у великій кімнаті площею 17,2 кв.м.. Пояснила, що з позивача на її користь стягнуті аліменти на утримання доньки, але позивач аліменти не сплачує. Представник відповідача також зазначила, що спірна квартира придбана за рахунок особистих коштів відповідача, а позивач фактично надав лише вартість 1/5 частини квартири, а тому позивач не має право претендувати на частину квартири. 3-я особа сповіщена про час та місце розгляду справи, але її представник до суду не зявився. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові заяви сторін по суті справи та подані суду докази, вважає позов обґрунтований з огляду на таке. Судом було встановлено, що сторони 07.08.1999 року вступили у шлюбу, якій за судовим рішенням від 15 червня 2016 року було розірвано. (а.с. 8). Під час шлюбу (29.04.2011 року), було придбано трьох кімнатну квартиру № 45 по вул [PERSON] (до перейменування вул. П. Комуни) 30 в м. Суми, яка була оформлена на імя відповідача, що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири (а.с. 33-36). В даний час у спірній квартирі зареєстровані сторони та їх спільна неповнолітня дитина донька Аліна, [INFO] (а.с. 11-12). Як вбачається з копії технічного паспорту (а.с. 37-40) спірна квартира складається з 3-х жилих кімнат площею 8 кв.м., 12,1 кв., 17,2 кв.м., при цьому вихід на балкон ІІ улаштований з житлової кімнати площею 12,1 кв.м., а на балкон І з кімнати площею 8 кв.м.. У вказаній квартирі мається кухня площею 9,5 кв.м., ванна кімната площею 2,6 кв.м., туалет площею 1 кв.м. та коридор площею 9,4 кв.м. Житлова площа спірної квартири становить 37,3 кв.м. З пояснень сторін в судовому засідання вбачається, що у спірній квартирі фактично мешкають вони та їх донька. Позивач користується кімнатою, 8 кв.м., відповідач кімнатою площею 12,1 кв.м., а у кімнаті площею 17,2 кв.м улаштоване місце доньки сторін. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Наведене узгоджуються з правовою позицією ВСУ у справі 6-2641цс15: При цьому суд зазначає, що факт придбання майна у період шлюбу свідчить про належність цього майна до спільної сумісної власності подружжя, і той з подружжя який заперечує цей факт має довести інше належними доказами. Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 33) вказана квартира була придбана відповідачем 29.04.2011 року, тобто під час шлюбу. Як розяснено у п.23, п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч.4 ст.65 СК України). Відповідачем по справі не надано суду належних і допустимих доказів про існування обставин, передбачених ст.57 СК України. Посилання відповідача в обґрунтування своїх вимог на - договір купівлі-продажу (а.с. 30) з якого вбачається факт відчуження [PERSON] та [PERSON] (матерію відповідача) належної продавцям квартири за 54723 грн. - копію розписки (а.с. 32), якою [PERSON] посвідчила факт надання коштів у борг [PERSON] - копію довіреності (а.с. 31), що підтверджує факт надання [PERSON] повноважень [PERSON], щодо розпорядження належним [PERSON] (батьку відповідача) транспортним засобом. - пояснення свідка [PERSON] (мати відповідача), яка пояснила суд, що вона продала належну їй на праві власності квартиру на вулиці Мендєєлева з метою поліпшення житлових умови сімї доньки. Квартиру продала за 25000 доларів. Спірну квартиру вона придбала за 39000 доларів. Спірну квартиру вона придбавала для доньки та онуки. Гроші вона особисто передала продавцю. пояснилаҐ, що відповідач надав на квартиру 56000 грн., точніше його батьки дали частину коштів на придбання спірної квартири. Пояснила, що спірна квартира була придбана за рахунок 25000 доларів отриманих від продажу її квартири, позики в сумі 60000 грн. та наданих батьками позивача 56000 грн. -пояснення [PERSON] (батько відповідача) про те, що квартира на Мендєєлева належала його дружині та сину на праві власності. Після одруження донька з чоловіком та вони жили разом у цій квартирі. Потім йому надали квартиру, він переїхав з дружиною, а донька з чоловіком залишалися в однокімнатній квартирі. В цій квартирі ним з дружиною було зроблено капітальний ремонт. Квартиру вони залишити дітям. Потім стало питання про придбання сторонам та онуці квартири більшої. При цьому хотіли, щоб батько позивача та вони взяли на рівних участь у придбанні квартири. Батьки позивача сказали, що у них не має стільки грошей. Тоді вони продали квартиру, машину, гараж, дружина взяла у борг частину коштів та купили спірну квартиру (яка коштувала 39000 доларів). У нього було 32000 доларів, а 7000 доларів додали батьки позивача. Спірна квартира придбавалася для сімї доньки. Оскільки вказані копії документів та пояснення свідків не посвідчують факт набуття відповідачем права власності на кошти зазначені у даних документах та правові підстави набуття на них права власності саме відповідачем. А відтак вказані докази не підтверджують факт придбання спірною квартири відповідачем за рахунок особистих коштів. Зважаючи на положення ЦК України ( ст. 206, 208, 719) договір дарування на суму вказану відповідачем мав бути укладений виключно у письмовій формі , а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 кратний розмір неоподаткованого мінімуму ще й нотаріально посвідчений; факт отримання коштів від батьків у дар відповідач мала довести лише письмовими доказами. В той же час будь-яких доказів на підтвердження наявності на час придбання спірної квартири у відповідача коштів, які є її особистою власністю (були отримані у дар, або у спадщину), відповідач суду не надала. До пояснень свідка [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана нею для доньки та онуки суд відносить критично, оскільки дані пояснення жодними чином не підтверджені та спростовуються дослідженими у суді доказами. Так, як вбачається з копії договору купівлі-продажу спірної квартири, вона була придбана відповідачем, яка виступила стороною у договорі та розрахувалася за придбану квартиру. Свідок [PERSON] не є стороною цього договору та у тексті договору відсутнє посилання на те, що розрахунок з продавцем було проведено третьою особою. З пояснень свідка [PERSON] (батько позивача) вбачається, що коли його сина та відповідач одружилися, батьки відповідача на весіллі подарували ключі від однокімнатної квартири. Після цього сторони стали жити у цій однокімнатній квартирі, в якій зробили ремонт, купили меблі. Потім продали спірну квартиру хотіли купити більшу. Приїхала син з невісткою та сказали, що не вистачає грошей на 3х кімнатну квартиру. Їм не вистачало 7000 доларів. Він віддав 7000 доларів в руки відповідачу. Син ще додавав на квартиру 5000 доларів, це знає зі слів сина. Квартиру купували для сімї. Спірну квартиру купили 42000 доларів, зі слів дітей. Однокімнатну квартиру продала мати відповідача за 21000 доларів з меблями. З пояснень свідка [PERSON] (рідна сестра позивача) вбачається, що на придбання спірної квартири її батько дав 7000 доларів, її брат добави особистих коштів в сумі 40000 грн. (це еквівалент 5000 доларів), арешту вклали відповідач та її батьки. 40000 грн. брат віддав дружині у день придбання, про це вона знає зі слів позивача. Напередодні брат просив обміняти 40000 грн. на долари та дав їй ці кошти, але вона не змогла. Брат забрав гроші та сказав, що домовився з покупцем про сплату гривнями. З пояснень свідка [PERSON] (батько відповідача) вбачається, що сімя його доньки потребувала поліпшення житлових умов, оскільки проживала у залишеній їм його дружиною однокімнатній квартирі. Він з дружиною хотів, що батьки позивача та вони взяли на рівних участь у придбанні нової квартири сторонам, але батьки позивача сказали, що у них не має таких коштів. Тому вони надали гроші на придбання квартири для сімї сторін. Участь у придбанні цієї квартири взяли також батьки позивача, які надали 7000 доларів. Спірна квартира придбавалася для сімї доньки. Як вже зазначав суд саме в силу закону ст. 60 СК України [PERSON], нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Зважаючи на встановлений судом факт придбання спірної квартири під час шлюбу та положення ст. 60,70 СК України, суд вважає позов в частині визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормою ч. 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, що містяться в п. 6 Постанови його Пленуму від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями квартири (кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо) можуть бути \~\~ залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Позивач звертаючись до суду з позовом просить виділити йому у користування окрему кімнату площею 12,1 кв.м., а відповідачу- дві інші житлові кімнати. Такий порядок запропонований позивачем здійснений з відступленням від рівності часток співвласників на користь відповідача. Зважаючи на те, що фактично сторонами погоджено, що неповнолітня дитина мешкає з матірю (про що свідчить визнана сторонами обставина про стягнення з позивача аліментів на користь матері на утримання дитини), такий порядок забезпечить відповідачу та неповнолітній доньці сторін, яка має право користування спірним житловим приміщення, належні умови проживання та не призведе до порушення прав відповідача, як співвласника квартири, оскільки у її користування виділяється житлове приміщення площею більше ніж ? частина житлової площі квартири. З огляду на те, що у двох кімнатах влаштовані виходи на балкон, суд вважає, що дані допоміжні приміщення (балкони) мають бути надані у користування тому власнику, якому виділяється у користування прилегле до балкону житлове приміщення. У звязку викладеним, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визначення порядку користування квартирою та вважає за необхідне визначити порядок користування шляхом виділення у користування позивачу кімнати 7 житловою площею 12,1 кв.м. з балконом ІІ площею 3,40 кв.м., а відповідачу кімнати площею 8 кв.м. з балконом І площею 2,40 кв.м. та кімнати 3 житловою площею 17, 2 кв.м.. Кухню, ванну кімнату, туалет, коридор слід залишити у загальному користуванні. На підставі викладеного,

Outcome: approved