Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Позиція сторін у справі У березні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який не проживає там понад один рік без поважних причин, про що складено Акт про не проживання в житловому приміщенні. Крім того, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Позивач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що вимоги позову визнає. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 08.05.2007 розірвано. [PERSON] належить 1/4 частка на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого заводом «Радар» 31.07.1997 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 31.07.1997 року № 716, зареєстрованого БТІ м. Києва у реєстрову книгу за № 4153/4127 від 08.08.1997 року, право власності № [NUMBER] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 21.05.2013 року та 3/4 частки належать на підставі Договору дарування, посвідченого Семенюк Л. О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11.09.2004 року за реєстровим № 2445, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за 97152 від 11.09.2004 року, та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстрову книгу № д.932-35 за реєстровим № 4153/4127 від 05.10.2004 року, право власності № [NUMBER] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 21.05.2013 року; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 64008880000, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданого Печерською районною у місті Києві державною адміністрацією від 31.01.2020 року № 47056351 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: Власник - [PERSON] , яка народилася [INFO] , зареєстрована в квартирі з 09.04.1996 року; Колишній чоловік - [PERSON] , який народився [INFO] , зареєстрований в квартирі 17.07.2003 року; Син - [PERSON] , який народився [INFO] , зареєстрований з 16.04.2019 року; Донька - [PERSON] , яка народилася [INFO] , зареєстрована з 26.04.2019 року; Син - [PERSON] , який народився [INFO] , зареєстрований з 26.04.2019 року. [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено Акт про його непроживання в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] від 10.03.2020 року представниками обслуговуючої організації Житлово-експлуатаційною дільницею «Печерська брама». Позиція суду та оцінка аргументів сторін Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (частина четверта статті 206 ЦПК України). Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] понад один рік без поважних причин, що визнано відповідачем, а тому позов підлягає задоволенню. За правилами статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840, 80 грн.

Outcome: approved