Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за угодою, посилаючись на невиконання відповідачем умов угоди щодо оплати послуг з підбору об'єктів нерухомості для купівлі. Під час судового розгляду позовні вимоги були зменшені, загалом позивач просив стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти у розмірі 100 136 грн. 43 коп., яка складається з суми заборгованості по оплаті винагороди у розмірі 84 535 грн. 65 коп., інфляційного збільшення суми заборгованості за весь час прострочення у розмірі 4 129 грн. 18 коп., трьох процентів річних у розмірі 1 110 грн. 60 коп., пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за весь час прострочення у розмірі 10 361 грн. 00 коп. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] подала зустрічний позов до фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання угоди недійсною, в якій вказала на те, що з позивачем жодного разу не зустрічалась, договірних відносин не мала, волевиявлення на укладення договору з позивачем не мала, пропозиції укласти договір не отримувала, сама такої пропозиції позивачу не надсилала, просила визнати недійсною угодою №4 від 20.09.2016 року, укладеною між нею та фізичною особою - підприємцем [PERSON]. Представник позивача ФОП [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав повністю, проти зустрічного позову заперечив повністю, посилаючись на укладення сторонами письмового договору, виконання його умов позивачем і невиконання - відповідачем, яка не оплатила послуги по підбору нерухомості, які надав позивач через своїх представників. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, підтримали зустрічний позов, посилаючись на те, що відповідач не мала наміру і не вчиняла ніяких дій щодо укладення договору із позивачем, ніколи не спілкувалась і не мала ніяких відносин із позивачем, шахрайським шляхом сторонні особи під виглядом підписання іншого документа спонукали її до підписання оспорюваного договору, зі змістом якого вона не була ознайомлена, крім того, дописки у договорі виконані вже після підписання нею у місцях, де вже були проставлені прочерки у пустих графах, відповідач придбала будинок за іншою адресою, яка не співпадає із оспорюваним договором, умови договору порушують її права як споживача, суперечать закону. Вислухавши відповідача, представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову не підлягають задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити з наступних підстав. Під судового розгляду встановлено, що 20 вересня 2016 року між сторонами фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] була укладена письмова угода № 04, згідно якої замовник доручає, а агенція нерухомості зобов'язується запропонувати йому для купівлі перелік об'єктів нерухомості, які відповідають вимогам замовника, що підтверджується копією договору. Відповідно до нотаріальних договорів купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва та купівлі-продажу земельної ділянки посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцол А.О., укладених 04.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON], остання придбала об'єкт незавершеного будівництва, житловий будинок з господарськими будівлями, готовністю 90%, розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 499, 9 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,2158 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується копіями договорів, інформаційними довідками. Записи у по господарських книгах Підгірцівської сільської ради на будинки з нумерацією 38, 38а, 39, 39а по [ADDRESS] відсутні, що підтверджується довідкою сільради, адвокатськими запитами, протоколом огляду. Правовий статус позивача як суб'єкта підприємницької діяльності підтверджується паспортом, витягом із ЄДРЮОФОПГФ. Наявності будь-яких правочинів між позивачем ФОП [PERSON] та попереднім власником об'єкту нерухомості [PERSON] судом не встановлено. При наданні правової оцінки обом позовам суд враховує наступне. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Доводи первісного позову про те, що саме позивач ФОП [PERSON] надав відповідачеві [PERSON] послуги з підбору об'єктів нерухомості, що призвело до придбання нею житлового будинку та земельної ділянки не знайшли об'єктивного підтвердження під час судового розгляду. Так, сторонами визнається, що особисто сторони ніколи не зустрічалися, жодних домовленостей не мали, одночасно під час підписання договору присутні не були, договір між сторонами заповнювався [PERSON] Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] 04.11.2016 року за нотаріально посвідченим договором придбала об'єкт незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS], а також земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], що не співпадає із відомостями про надані, начебто, позивачем послуги по огляду неконкретизованого об'єкта нерухомого майна по [ADDRESS]. Крім того, в судовому засіданні не спростовано доводи відповідача [PERSON] про те, що вона підписуючи у відповідних графах додатку на оборотній стороні договору не підтверджувала факт огляду придбаного нею у подальшому об'єкту нерухомості. Зокрема, у пункті 1.1. додатку містяться відомості про інший об'єкт нерухомості, відносно якого сторони погоджуються щодо того, що він не був куплений відповідачем завдяки отриманій послузі позивача. Натомість в судовому засіданні позивач стверджувала, що в графі 1.2 додатку вона ставила підпис під прочерком у вигляді букви «Z», який свідчив про відсутність другого оглянутого об'єкту нерухомості. Такі твердження нічим не спростовані під час судового розгляду і узгоджуються зі змістом письмових доказів, зокрема ксерокопії угоди № 04 від 20.09.2016 року, де графі 1.2 додатку рукописний текст виконано таким чином, що дає можливість прийти до висновку, що адреса об'єкту нерухомості була внесена вже після підписання [PERSON] відомостей про відсутність другого об'єкту нерухомості. За таких обставин, суд погоджується із доводами [PERSON] про те, що їй фактично було пред'явлено для огляду лише один об'єкт нерухомого майна, який вона у подальшому не купувала. Суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що у правовідносинах із відповідачем його фактично представляла [PERSON], оскільки це не передбачено договором між сторонами та не узгоджується із чинним законодавством. Так, як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2016 року між ФОП [PERSON], як довірителем, та [PERSON], як повіреною, укладено договір доручення №1/3, відповідно якого остання бере на себе зобов'язання протягом строку та в межах повноважень укладати від імені та за рахунок довірителя або клієнтів довірителя договори з будь-якими третіми особами по відчуженню, придбанню або найму об'єктів нерухомого майна в інтересах довірителя або його клієнтів. Оспорюваний правочин - угода від 20.09.2016 року не містить відомостей про підписання його [PERSON] або іншим представником ФОП [PERSON] Відповідно до ст.902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Таким чином, договір від 01.04.2016 року укладався задовго до укладення між сторонами оспорюваного договору, [PERSON] не приймала участь в його укладенні, оспорюваний договір від 20.09.2016 року не містить положень про можливість передоручення зобов'язань іншим особам, [PERSON] не перебуває у трудових відносинах із ФОП [PERSON], в судовому засіданні не встановлено інших фактичних та правових підстав наявності правовідносин між [PERSON] та [PERSON] Твердження відповідача [PERSON] про те, що придбаний об'єкт нерухомості вона знайшла самостійно без допомоги позивача під час судового розгляду нічим не спростовано, при цьому вони узгоджуються із матеріалами справи, послідовні та переконливі. Також суд враховує пояснення [PERSON] про те, що вона не мала наміру укладати будь-які договори із ФОП [PERSON], про його існування їй не було відомо, жодних послуг він їй не надавав, другий примірник договору не отримувала, а доданий до первісного позову правочин нею підписаний без дійсного волевиявлення на його укладення, без жодних намірів створити правові наслідки. Враховуючи викладене, суд виходить із того, що під час судового розгляду доведено те, що 20 вересня 2016 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було у простій письмовій формі укладено і підписано сторонами угоду № 04 від 20 вересня 2016 року, а також [PERSON] підписано додаток 1.1 наступного змісту: «20 вересня 2016 р. [ADDRESS], вартість 300 000 у.о. об'єкт нерухомості бачив(ла) в перше. Замовник: підпис». Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно положень ч. 1, 2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми закону знайшло вираження в тому, що позивач при укладанні з відповідачем угоди не мав жодного відношення до відповідних об'єктів нерухомості, у договорі не було конкретизовано вимоги замовника до об'єктів нерухомості, споживачеві не було надано повну і достовірну інформацію про послугу, споживачеві не було створено умови для свідомого вибору, а врешті жодних послуг позивач відповідачеві не надав, також у нього відсутні будь-які договірні відносини з власником нерухомості, яку відповідачка придбала, як і договірні відносини із споживачем з приводу надання послуг стосовно саме того об'єкту нерухомого майна, який споживач фактично придбала. Крім того, умови угоди № 04 від 20.09.2016 року є несправедливими в контексті п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки покладають на споживача обов'язки по сплаті винагороди навіть у випадку придбання нерухомості іншими неконкретизованими особами - «родичами», а також передбачає грошову відповідальність споживача навіть у випадку неотримання послуг від виконавця. Також в угоді відсутні умови щодо відповідальності виконавця за неналежне виконання або невиконання зобов'язань перед споживачем. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими доводи зустрічного позову про те, що оспорюваний правочин - угода № 04 від 20.09.2016 року укладений всупереч вимогами законодавства і порушує права [PERSON] як споживача. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, якіприймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно ч.3 ст.237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно ч.1 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. На підставі ч. ч. 1, 3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю, яка є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Частиною 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Суд погоджується із доводами зустрічного позову про те, що позивач мав укласти з [PERSON] договір доручення з дотриманням вимоги про нотаріальне засвідчення, оскільки з предмету договору випливає, що за цим договором змістом юридичних дій є укладення договорів щодо відчуження, придбання або найму об'єктів нерухомого майна в інтересах довірителя або його клієнтів, однак в судовому засіданні представником позивача вищевказаний договір не наданий. Суд погоджується із доводами зустрічного позову, що оспорювана угода всупереч вимогам закону не була посвідчена нотаріально, хоч стосувалась придбання нерухомого майна, що вказує на недотримання форми укладення правочину. За таких обставин, вимоги зустрічного позову про визнання оспорюваного правочину недійсним підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на законі та досліджених судом доказах. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Судом не встановлено достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому порядку обов'язку сплати передбачених первісним позовом коштів. Задоволення зустрічного позову виключає можливість задоволенні вимог первісного позову. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачами за обома позовами предмету спору та підстав для задоволення позову, відносно визначених позивачами за обома позовами відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається первісний позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а вимоги зустрічного позову ґрунтуються на законі та зібраних у справі доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов слід задовольнити повністю. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача за зустрічним позовом.

Outcome: approved