Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивач у січні 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі, однак у ній не проживає біля двох років, особистих речей відповідача у квартирі не має, витрат по утриманню квартири не несе, тому позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач у судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є одним із співвласників квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Дарницької районної у м.Києві державної адміністрації від 11.04.2005 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 11.04.2005 року [NUMBER], зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 04.05.2005 року під №8429. /а.с.4/. Відповідно до довідки Форми №3, виданої КП «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» 17.12.2014 року у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] ([INFO], власник), [PERSON] ([INFO], дружина), [PERSON] ([INFO], син), [PERSON] ([INFO], дочка), [PERSON] ([INFO], онука), [PERSON] ([INFO]) /а.с.8/. Відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актами від 25.06.2014 року та від 27.03.2015 року, які складено мешканцями будинку [ADDRESS] та завірено службовими особами ЖЕД №204. Речей особистого користування у квартирі немає, витрати по утриманню квартири відповідач не несе. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є одним із власників квартири, він має право, відповідно до положень ст.391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися його майном - квартирою. Водночас, виходячи з приписів згаданої ст.71 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона добровільно залишила це приміщення та в ньому не проживає без поважних причин. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в частині вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved