Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач Тернопільський національний економічний університет (далі університет) у лютому 2016 року предявив до суду позов до [PERSON] про стягнення зайво нарахованих та виплачених відпускних за невідпрацьовані дні використаної відпустки в розмірі 1482,13 гривень. Обґрунтовував позов тим, що наказом № 15-К/тр від 31 серпня 2015 року [PERSON], доцента кафедри ділової комунікації та організаційної поведінки, звільнено з посади з 31 серпня 2015 року у звязку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України). При проведенні остаточного розрахунку під час звільнення було виявлено, що [PERSON] має заборгованість перед університетом, яка виникла у зв'язку з отриманням нею щорічної основної відпустки за 2014 2015 навчальні роки тривалістю 56 календарних днів з 01 липня 2015 року по 26 серпня 2015 року, з яких 20 календарних днів відпустки надано в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу. Оскільки [PERSON] звільнено з роботи 31 серпня 2015 року, університет не в змозі провести відрахування з її заробітної плати. В добровільному порядку виниклу заборгованість відповідач не погашає. Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача 1482,13 гривень, які були виплачені їй за відпустку, 20 календарних днів якої надано в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, зіславшись на доводи, викладені у ньому. Відповідач та її представник позову не визнали. Відповідач підтримала письмові заперечення, зазначивши, крім того, що її не було ознайомлено з наказом та графіком відпусток. Останній контракт укладений на період з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року. Вона відпрацювала весь зазначений період. Позивачем не надано детального розрахунку заборгованості. Представник відповідача вказав, що відповідно до вимог ст.1215 ЦК заробітна плата, виплачена добровільно й отримана безпідставно, не підлягає поверненню, крім випадків, коли вона виплачена в результаті лічильної помилки роботодавця або недобросовісності з боку набувача. Позивач не надав суду жодного розрахунку спірної суми заборгованості та будь-яких доказів про те, що виплата спірних сум сталась внаслідок допущених позивачем арифметичних помилок чи недобросовісної поведінки відповідача. Зазначили, що положення ст. 22 Закону України «Про відпустки» на спірні правовідносини не поширюються, оскільки підлягають застосуванню роботодавцем при звільненні працівника за рахунок наявних коштів. Посилаючись на наведене, просили відмовити у задоволенні позову. Судом досліджено надані сторонами докази та встановлено такі обставини: 19 грудня 2005 року [PERSON] прийнята на роботу в Тернопільський національний економічний університет на посаду старшого викладача кафедри ділової комунікації та організаційної поведінки у звязку з обранням за конкурсом та згідно з контрактом від 16 грудня 2005 року на строк з 19 грудня 2005 року по 31 грудня 2006 року, що підтверджується витягом з наказу за №122-К від 16 грудня 2005 року. Наказом № 62-К від 27 грудня 2006 року, [PERSON] продовжено строк роботи на посаді старшого викладача кафедри згідно з контрактом від 19 грудня 2006 року на строк з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року. Відповідно до витягу з наказу № 466-К від 29 грудня 2007 року [PERSON] переведено на посаду доцента кафедри ділової комунікації та організаційної поведінки згідно з контрактом 3126/10 від 29 грудня 2007 року на строк з 01 січня 2008 року по 30 червня 2010 року. Наказом № 195-К від 07 червня 2010 року [PERSON] продовжено строк роботи на посаді доцента кафедри згідно контракту від 29 грудня 2007 року та змінами до нього від 25 травня 2010 року на термін з 01 липня по 31 серпня 2010 року. Відповідно до витягу з наказу № 316-К від 31 серпня 2010 року [PERSON] продовжено строк роботи на посаді доцента кафедри згідно контракту №126/10 від 29 грудня 2007 року та змінами до нього від 30 серпня 2010 року на термін з 01 вересня 2010 року по 31 серпня 2011 року. Наказом № 439-К від 31 серпня 2011 року [PERSON] продовжено строк роботи на посаді доцента кафедри згідно контракту №126/10 від 29 грудня 2007 року та змінами до нього від 26 серпня 2011 року на термін з 01 вересня 2011 року по 31 серпня 2012 року. Згідно з витягом з наказу № 365-К від 31 серпня 2012 року [PERSON] продовжено строк роботи на посаді доцента кафедри згідно контракту № 126/10 від 29 грудня 2007 року та змінами до нього від 30 серпня 2012 року на термін з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року. Наказом № 252-К /тр від 31 серпня 2013 року [PERSON] продовжено строк роботи на посаді доцента кафедри згідно контракту від 29 грудня 2007 року та змінами до нього на термін з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року. Відповідно до наказу № 239-К /тр від 29 серпня 2014 року [PERSON] продовжено строк роботи на посаді доцента кафедри згідно з контрактом 3203/15 від 23 липня 2014 року на термін з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року. Наказом від 25 лютого 2015 року № 15-К/тм затверджено графік відпусток. Відповідно до графіку чергових та невикористаних відпусток, професорсько-викладацькому персоналу кафедри ділової комунікації та організаційної поведінки за 2014 2015 навчальні роки, щорічна основна відпустка тривалістю 56 календарних днів [PERSON] була визначена період з 01 липня 2015 року по 26 серпня 2015 року. Наказом від 31 серпня 2015 року №226-К/тр [PERSON], доцента кафедри ділової комунікації та організаційної поведінки, звільнено з посади 31 серпня 2015 року у звязку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України). Згідно з довідкою № 211 від 13 травня 2016 року, у 2005 2006 навчальному році [PERSON] мала право на 36 календарних днів відпустки. 20 календарних днів їй надано в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Таким чином, відпустка склала 56 календарних днів. У подальшому [PERSON] щороку надавались відпустки такої ж тривалості. Як убачається з довідок Тернопільського національного економічного університету № 126-11/285 від 12 лютого 2016 року та № 126-11/1137 від 30 травня 2016 року, [PERSON] була надана щорічна основна відпустка терміном 56 календарних днів у період з 01 липня по 26 серпня 2015 року та нараховано відпускних на загальну суму 7084,00 гривень, з яких: у липні - 31 день, оплачених на суму 3031,91 гривень, та у серпні - 25 днів, оплачених у розмірі 2445,09 гривень. У тому числі 20 календарних днів щорічної відпустки були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу, що становить 2530,00 грн. Після закінчення відпустки до дати звільнення [PERSON] фактично відпрацювала 5 календарних днів та їй була нарахована заробітна плата у розмірі 517,59 гривень, яка була зарахована на погашення боргу за використані 20 днів відпустки за невідпрацьований час. Загальний борг [PERSON] перед університетом за мінусом податків та зборів становить 1482,13 гривень. 29 жовтня 2015 року та 16 грудня 2015 року університетом направлялись [PERSON] листи з пропозицією добровільно сплатити суму коштів у вказаному розмірі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Згідно із вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Відповідно до положень п. п. 1, 2 Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 р. № 346, право на щорічну основну відпустку мають керівні працівники навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічні, науково-педагогічні працівники та наукові працівники, які перебувають у трудових відносинах з установами, організаціями, підприємствами (далі - установи) незалежно від форм власності та їх галузевої належності. За другий та наступні роки роботи відпустка надається згідно з графіками, які затверджуються власником установи або уповноваженим ним органом за погодженням з профспілковим чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Керівним, педагогічним, науковим і науково-педагогічним працівникам навчальних закладів та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів щорічна основна відпустка повної тривалості, визначеної в додатку до цього Порядку, у перший та наступні роки надається у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу. Відповідно до ч. ч. 4, 5, 14 ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року. Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Керівним, педагогічним, науковим, науково-педагогічним працівникам, спеціалістам навчальних закладів щорічні відпустки повної тривалості у перший та наступні робочі роки надаються у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу. Судом установлено, що, будучи прийнятою на роботу у грудні 2005 року, за 2005 2006 роки [PERSON] було надано 56 календарних днів відпустки, з яких 20 календарних днів відпустки надано в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу. В подальшому [PERSON] щороку надавались відпустки тривалістю 56 календарних днів. У серпні 2015 року [PERSON] звільнено з роботи. Згідно з вимогами ст. 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Зазначені відрахування не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи у зв'язку з: 1) призовом або прийняттям (вступом) на військову службу, направленням на альтернативну (невійськову) службу; 2) переведенням працівника за його згодою на інше підприємство або переходом на виборну посаду у випадках, передбачених законами України; 3) відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи у зв'язку з істотною зміною умов праці; 4) змінами в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників; 5) виявленням невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, що перешкоджають продовженню даної роботи; 6) нез'явленням на роботу понад чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, якщо законодавством не встановлено більш тривалий термін збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні; 7) поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 8) направленням на навчання; 9) виходом на пенсію. Відрахування із заробітної плати за невідпрацьовані дні відпустки у разі смерті працівника не провадиться. За змістом вимог п. 2 ч. 2 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію. Таким чином, законом передбачено, що в рахунок одержаної працівником відпустки за невідроблені дні відпустки можуть проводитись відрахування з заробітної плати працівників за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. У серпні 2015 року з заробітної плати [PERSON] було відраховано нараховані їй за 5 робочих днів з 27 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року 517,59 гривень у рахунок покриття їх заборгованості за невідроблені дні відпустки. Як підтвердив у судовому засіданні представник позивача, будь-які накази чи розпорядження про відрахування із заробітної плати [PERSON] університетом не видавались. Стягнення з працівників виплачених їм сум заробітної плати у рахунок покриття їх заборгованості за невідроблені дні відпустки в судовому порядку Кодексом законів про працю не передбачено. Відповідно до 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, аліменти й інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, нормами закону не передбачено стягнення з працівника зайво виплачених коштів, крім випадків, встановлених ст. 127 КЗпП України, ст. 1215 ЦК України. Позивачу при наданні відповідачу [PERSON] у 2015 році повної відпустки в літній період тривалістю 56 календарних днів було достеменно відомо про наявність контракту 3203/15 від 24 липня 2014 року, відповідно до якого строк роботи [PERSON] було продовжено лише до 31 серпня 2015 року, і тому позивач знав, що в разі звільнення [PERSON] за закінченням строку, на який укладено контракт, її звільнення матиме місце до закінчення робочого року, в рахунок якого нею вже одержано відпустку. При цьому наказу (розпорядження) про відрахування з заробітної плати [PERSON], як це передбачено ч. 2 ст. 127 КЗпП України, за невідроблені дні відпустки, Тернопільський національний економічний університет не видавав. Також, позивачем не надано жодних доказів про те, що виплата [PERSON] спірних сум сталась внаслідок допущених позивачем арифметичних помилок чи недобросовісної поведінки відповідача. Безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України (в тому числі заробітна плата) якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача), за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 22 січня 2014 року (справа № 6-151 цс 13). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, не утримані при звільненні суми за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки не можуть бути стягнені з нього судом у тому разі, коли трудовий договір припинено з підстав, зазначених у пунктах 3, 5, 6 ст. 36, пунктах 1, 2, 5 ст. 40 КЗпП України, а також при направленні на навчання та у зв'язку з виходом на пенсію. Роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду стосовно до правил ч. 2 ст. 233 КЗпП України протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Однак, як уже зазначалося, суд враховує, що на підставі ст. 127 КЗпП України за невідроблені дні відпустки покриття заборгованості працівника при звільненні до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, відрахування за невідроблені дні відпустки може провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. При цьому жодного наказу чи розпорядження з цього приводу університетом не видавалось. Постанови Пленуму Верховного Суду України мають рекомендаційний характер і не є обовязковими для застосування судами, на противагу висновкам Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, які мають обовязково враховуватись іншими судами при застосуванні таких норм права, в даному випадку статті 1215 ЦК України. Більше того, Цивільний кодекс України набрав чинності 01 січня 2004 року, а Цивільний кодекс Української РСР, який був чинним станом на 24 грудня 1999 року, тобто станом на дату прийняття Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», норми, аналогічній тій, що викладена у ст. 1215 ЦК України, не містив. При цьому твердження представника позивача про те, що правовідносини між сторонами регулюються нормами виключно трудового законодавства, і положення статті 1215 ЦК України та правові висновки Верховного Суду України, викладені в Постанові від 22 січня 2014 року (справа № 6-151 цс 13) щодо застосування цієї норми права на них не поширюється, суд вважає необгрунтованими. Також є безпідставними доводи представника позивача про застосування до спірних правовідносин положення ст. 136 КЗпП України, оскільки вона стосується покриття шкоди, заподіяної працівником. Натомість, у ч. 2 статті 133 КЗпП України зазначено, що у випадку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, матеріальну відповідальність у відповідності з законодавством несуть керівники підприємств, установ, організацій, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, установах, організаціях, а також їх заступники. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. В даному випадку судом не встановлено, що [PERSON] завдала шкоди університету внаслідок порушення покладених на неї трудових обовязків, її вини у заподіянні такої шкоди не доведено. Оскільки судом не встановлено факту недобросовісного набуття [PERSON] отриманих коштів у розмірі 1482,13 гривень, які були виплачені їй як заробітна плата, а також не встановлено наявності рахункової помилки з боку позивача, то відповідно до статті 1215 ЦК України поверненню зазначена сума не підлягає. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 10, 22 Закону України «Про відпустки», ст. ст. 124 КЗпП України, ст. 1215 ЦК України,

Outcome: dismissed