Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовує наступним. 03.11. 1983 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 1881 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Малик М.М. Під час обмірів земельної ділянки для здійснення приватизації встановлено, що реальна площа земельної ділянки, закріпленої за домоволодінням в [ADDRESS] становить 2673 кв. м, з яких 1881 кв. м. належить [PERSON] на основі договору купівлі-продажу від 03.11. 1983 року, а надлишок в розмірі - 7,9 перебувають в користуванні його сімї. Таким чином сімя [PERSON] безперервно, добросовісно та відкрито володіє та користується земельною ділянкою площею 0, 2673 га в [ADDRESS] з 1983 року. Технічним паспортом від 05.10.2004 року встановлено, що площа земельної ділянки, яка перебуває у користуванні [PERSON] та [PERSON] становить 2673 кв. м. Відповідно до викопіювання з генерального плану [ADDRESS] за вказаним домоволодінням закріплена земельна ділянка площею 2673 кв. м. Згідно довідки № 1235 від 02.09.2017 року, виданою КП «Архітектурно- Планувальне Бюро» за будинком в [ADDRESS] закріплена земельна ділянка площею 2673 кв. м, в тому числі 1881 кв. м. згідно рішення № 666 від 24.08.1954 року (запис в договорі купівлі-продажу, посвідченого Першою Ужгородською держнотконторою 03.11. 1983 р. в реєстрі за № 1-12178), 792 кв. м. - захват земельної ділянки. З вищевказаних 2673 кв. м., які перебувають у володінні та користуванні сімї [PERSON] , рішенням сесії Ужгородської міської ради надано у власність [PERSON] - 0, 10 га для будівництва та обслуговування житлового господарства відповідно до державних актів на право власності на земельну ділянку Серії ЗК № 031910 від 15.11. 2006 року та Серії ЗК № 021708 від 12.04.2007 року. У період 2010-2012 рр. позивач неодноразово зверталася до Ужгородської міської ради з клопотання про виділення у власність земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні за адресою: [ADDRESS] , однак відповідач, посилаючись на мораторій на виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва - відмовив у виділенні земельної ділянки. 12.09.2014 року Рішенням № 1430 ХХV сесії VI скликання Ужгородської міської ради було надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки площею 0, 0300 га з подальшою передачею її у власність гр. [PERSON] ( сину позивача), право власності на яку зареєстровано 28.11. 2014 року. Ужгородська міська рада надала сімї позивача земельні ділянки загальною площею 0,17 га, хоча відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 03.11. 1983 року площа земельної ділянки(відчужуваного будинку) становить 0,1881 га., відтак відповідач надав дозволи на приватизацію земельної ділянки в менших розмірах, ніж ті, в яких вона була придбана [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 03.11. 1983 року. Позивач акцентує увагу на тому, що з 1983 року по теперішній час сімя [PERSON] вільно користується земельною ділянкою площею 0,2673 га за адресою: [ADDRESS] , доказом чого є в тому числі банківські квитанції щодо щорічної сплати у період з 1990 по 2011 роки земельного податку за користування земельною ділянкою з розрахунку 0,2673 га, сплата податку була припинена з 2012 року з тих підстав, що пенсіонери за віком звільняються від його сплати. На початку вересня 2017 року [PERSON] отримав судову повістку по цивільній справі № 308/7706/17 та позовну заяву від імені [PERSON] , з яких стало відомо, що частину земельної ділянки, яка перебуває у їхньому володінні та користуванні за адресою: [ADDRESS] передано [PERSON] на підставі рішення сесії Ужгородської міської ради. Відповідно до п.2.12 рішення № 280 V сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 14.07.2016 року [PERSON] отримав дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд мкрн. [ADDRESS] з подальшою передачею її у власність. Пунктом 1.20. рішення № 681 ХІІІ сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 30.05.2017 року затверджено проект землеустрою земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:61:001:0364) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передано її у власність гр. [PERSON] . Позивач вважає дане рішення суб`єкта владних повноважень незаконним, таким, що прийняте всупереч норм земельного законодавства України та таким, що порушує його конституційне право на землю та підлягає скасуванню. [PERSON] зазначає, що у передбаченому ст. ст. 116, 118 ЗК України порядку протягом 2010-2012 року зверталася до відповідача із заявами про безоплатну передачу земельної ділянки, яка перебуває у користуванні її у сімї, однак отримувала відмови у зв`язку з дією мораторію. Відтак позивач посилаючись на роз`яснення Верховного суду України вказує, що поняття мораторій визначається в цивільному законодавстві як відстрочення виконання зобов`язання, тобто на її думку питання про безоплатну передачу земельної ділянки повинно бути розглянутим після припинення мораторію, натомість Ужгородська міська рада передала частину земельної ділянки, що перебуває у їх користуванні більше 30 років - [PERSON] , знаючи, що позивач не скористалась своїм правом на приватизацію землі. Позивач вважає, що в даному випадку відбулось порушення її пріоритетного права на приватизацію землі. На підставі викладеного позивач просить суд визнати незаконним та скасувати п.2.12 рішення № 280 V сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 14.07.2016 року про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд мкрн. [ADDRESS] з подальшою передачею її у власність та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:61:001:0364 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1284853921101, власником якої є [PERSON] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 25.09.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Розпорядженням № 690 від 10.08.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з тим, що суддя [PERSON] звільнений з посади судді Ужгородського міськрайонного суду згідно Наказу № 160/02-06 від 29.05.2018 року. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2018 року головуючим суддею визначено суддю Бедьо В.І. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнив вимоги позову, зокрема ставить наступні позовні вимоги: визнати незаконним та скасувати п.2.12 рішення № 280 V сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 14.07.2016 року про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд мкрн. [ADDRESS] з подальшою передачею її у власність, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га по [ADDRESS] за кадастровим номером 2110100000:61:001:0364, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Куліковим М.В. за реєстраційним номером 185 з моменту його укладення та скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 30239911 від 11.02.2019 року про право власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] за кадастровим номером 2110100000:61:001:0364, індексний номер витягу - 155852935. Правомірність змінення позовних вимог представник позивача аргументував тим, що [PERSON] , знаючи про незаконність отримання у приватну власність спірної земельної ділянки уклав 11.02.2019 року фіктивний договір Дарування земельної ділянки з метою неможливості виконання рішення суду по справі № 308/9374/17, тобто вже після закінчення підготовчого провадження у справі та після того, як у зазначеній справі зявилися докази того, що [PERSON] вже отримував безоплатно земельну ділянку у власність на території м. Ужгорода. В судовому засіданні відповідач [PERSON] , яка виступає в засіданні як законний представник неповнолітнього [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог з мотивів їх безпідставності та необгунтованості. Представник відповідача Ужгородської міської ради Бандурин О.М. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Так у поданому до суду письмовому відзиві ( а. с. 222 - 225 т. 1) відповідач просить відмовити у задоволенні позовної заяви з тих підстав, що згідно карток обліку особистого прийому громадян № П-3564у від 11.10.2011 року та № П-1922у від 02.07.2012 року суть звернення [PERSON] стосувалось приватизації земельної ділянки сином [PERSON] ( картка № П-3564у від 11.10.2011 р.) та визнання права власності на земельну ділянку, яка використовується(картка № П-1922у від 02.07.2012 року. Представник вказує на те, що заявником не було виконано вимоги ч. 2 ст. 123 ЗК України щодо надання інформації про цільове призначення земельної ділянки та графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки. Тому із вказаних звернень неможливо ідентифікувати, що [PERSON] зверталась із клопотанням про передачу у власність саме земельної ділянки, яка була надана у власність гр. [PERSON] . Важливим вважає також той факт, що земельні ділянки, про які йдеться в позовній заяві, знаходяться за різними адресами, земельні ділянки сімї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а земельна ділянка [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відтак, сторона відповідача вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту звернення до Ужгородської міської ради із заявою про приватизацію саме земельної ділянки, яка була передана у власність [PERSON] . Також вказує на те, що автоматично набуття у власність або користування громадян земельної ділянки на підставі набувальної давності не відбувається і набувальна давність користування земельною ділянкою згідно ст. 119 ЗК України є лише підставою для звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. При цьому земельна ділянка, яка була вже передана у власність одній особі на підставі рішення відповідного органу не може бути передана у власність іншій особі лише в силу права, яка виникло у неї у зв`язку з набувальною давністю. Окрім того звертає увагу суду на те, що в даному випадку мав місце самовільний захват земельної ділянки площею 792 кв. м. за адресою: [ADDRESS] і відсутність правовстановлюючих документів у [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] підтверджується також довідкою КП «Архітектурно-планувальне бюро» від 20.09.2017 року № 1235. Разом з тим на підставі рішення І сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 23.12. 2015 року № 71 на території міста Ужгорода продовжує діяти заборона (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок на термін проведення інвентаризації земель міста. Рішенням ІІ сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 21.04. 2016 року № 201 «Про зміни до рішення І сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 23.12. 2015 року № 71 «про тимчасову заборону(мораторій) на передачу у власність та користування вільних земельних ділянок в м. Ужгороді» встановлено, що заборона не поширюється на відведення та передачу у власність земельних ділянок для жертв політичних репресій на Україні. Відтак рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Ужгородської районної ради від 29.05.2007 року № 4 «Про встановлення факту адміністративного виселення і реабілітації [PERSON] та членів його сімї» [PERSON] було реабілітовано відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Представник Ужгородської міської ради вказує на те, що враховуючи статус [PERSON] при прийнятті рішення про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,100 га в [ADDRESS] відповідачем не було порушено норми Конституції України та рішення І сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 23.12. 2015 року № 71. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позову. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у письмових поясненнях по суті позову. Так, 18.01.2018 року третя особа [PERSON] подав до суду письмові пояснення щодо позову, в яких не погоджується з позовними вимогами [PERSON] . Зокрема звертає увагу на те, що згідно позову [PERSON] подавала до Ужгородської міської ради клопотання до Ужгородської міської ради про виділення їй у власність земельної ділянки, яка знаходиться по [ADDRESS] , в той час як належна [PERSON] земельна ділянка розташована на [ADDRESS] . З цих підстав на думку третьої особи позивачка не надала належних та допустимих доказів на обґрунтування того, що вона має переважні права на отримання у власність саме його земельної ділянки. Також вказує на те, що позивачка незаконно захопила його земельну ділянку, що слугувало підставою для оскарження дій позивачки шляхом звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування. Водночас факт самовільного захоплення захоплення позивачкою його земельної ділянки площею 514,4 м. 2 підтверджується висновком експерта № 301/01-18 земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 308/7706/17 від 06.01.2018 року, згідно з висновків якої окрім захоплення частини належної йому длянки, [PERSON] захопила запроектовану дорогу, тобто землі загального користування. З цих підстав третя особа [PERSON] вважає, що у даному позові слід відмовити. Заслухавши пояснення учасників судого процесу, вивчивши зміст позову та додані до справи письмові докази, суд встановив наступні обставини. Позивач [PERSON] стверджує, що у період 2010-2012 рр. неодноразово зверталася до Ужгородської міської ради з клопотаннями про виділення їй у приватну власність земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні за адресою: [ADDRESS] , однак відповідач, посилаючись на мораторій на виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва - відмовив у виділенні вказаної земельної ділянки. Натомість відповідно до п.2.12 рішення № 280 V сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 14.07.2016 року [PERSON] отримав дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки з подальшою передачею її у власність площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд мкрн. [ADDRESS] з подальшою передачею її у власність ( а.с. 45). Відтак, позивач вважає, що вказаним рішенням суб`єкта владних повноважень частину земельної ділянки, яка перебуває у тривалому володінні та користуванні її сімії за адресою: [ADDRESS] , незаконно передано [PERSON] на підставі рішення сесії Ужгородської міської ради. Вказане рішення Ужгородської міської ради позивач вважає неправомірним та таким, що порушує її законне право на володіння спірною земельною ділянкою. Свої пріоритетне право на земельну ділянку, частина якої виділена [PERSON] позивач обґрунтовує тим, що сімя [PERSON] безперервно, добросовісно та відкрито володіє та користується земеленою ділянкою площею 0, 2673 га в [ADDRESS] з 1983 року. Положеннями ст. 119 ЗК України регламентовано, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Судом досліджено всі документи, надані позивачем, що підтверджують обставини користування родиною [PERSON] спірною земельною ділянкою. Так, 03.11. 1983 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 1881 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Малик М.М. Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 47 від 26.03.1997 року надано у власність [PERSON] - 0, 10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЗК № 031910 від 15.11. 2006 року ( а. с. 18). 12.09.2014 року Рішенням № 1430 ХХV сесії VI скликання Ужгородської міської ради було надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки площею 0, 0300 га з подальшою передачею її у власність гр. [PERSON] ( сину позивача), право власності на яку зареєстровано 28.11. 2014 року. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЗК № 621708 від 12.04.2007 року [PERSON] на підставі рішення ІV сесії V скликання 13-е пленарне засідання № 259 Ужгородської міської ради від 15.03.2007 року став власником ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого площею 0, 0400 га в [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 2110100000-0107070000373 ( а. с. 164). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 30200603 від 28.11. 2014 року [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер: 2110100000:61:001:0328 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 03 га. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 30200603 від 28.11. 2014 року [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер: 2110100000:61:001:0328 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 03 га. Позивач [PERSON] стверджує, що з 1983 року по теперішній час її сімя вільно користується земельною ділянкою площею 0,2673 га за адресою: [ADDRESS] і в якості доказу цієї обставини додала до справи банківські квитанції щодо щорічної сплати у період з 1990 по 2011 роки земельного податку за користування земельною ділянкою з розрахунку 0,2673 га ( а.с. 24-40) та пояснює, що подальша сплата податку була припинена з 2012 року з тих підстав, що пенсіонери за віком звільняються від сплати податку на землю. Разом з тим згідно довідки КП «Архітектурно-планувального бюро» від 20.09.2017 року № 1235 згідно архівних даних інвентаризаційна справа № 2082 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належний [PERSON] , розташований на земельній ділянці [NUMBER] в тому числі: 1881 м. 2 - згідно рішення № 666 від 24.08.1954 р. (запис в договорі купівлі-продажу, посвідченого Першою Ужгородською держнтоконторою 03.11. 1983 р. в реєстрі за № 1-12178), 792 м. 2 - захват земельної ділянки ( а.с. 161 т. 1). Надавши правової оцінки вказаним вище документам, суд встановив, що з одного боку позивач вказує на тривале безперервне користування земельної ділянки розміром 792 м. 2, як такої, що безпосередньо прилягає до належного сімї [PERSON] нерухомого майна. Разом з тим з вказаних документів неможливо встановити режим користування земельною ділянкою, оскільки з одного боку [PERSON] сплачував тривалий час до місцевого бюджету м. Ужгорода плату за землю в розмірі 0,267300 га, а з іншого боку - доказів офіційного оформлення певних правовідносин позивача чи членів її сімї щодо договору оренди спірної земельної ділянки тощо матеріали справи не містять, а згідно вказаної вище довідки дії [PERSON] щодо користування спірною длянкою визначені як «захват». Для правильного визначення, чи є фактичне користування земельною ділянкою самовільним її заняттям, необхідно звернутися до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19.06.2003 № 963-IV. Вказана норма під самовільним зайняттям земельної ділянки визначає будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Разом з тим відповідно до ст. 203 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тож про правомірність користування земельною ділянкою свідчить також вчинений щодо неї правочин (зокрема, укладений договір), якщо він не є нікчемним (тобто недійсним в силу закону) або відносно нього немає рішення суду про визнання його недійсним. Суд приймає до уваги, що згідно чинного законодавства до дій, які відповідно до закону є правомірними, можна віднести випадок відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій знаходиться правомірно набуте нерухоме майно, оскільки в правовій системі нашої держави діє загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Це значить, що власнику будинку, будівлі, споруди має належати і речове право на земельну ділянку під таким будинком, будівлею, спорудою. Зумовлено це нерозривним зв`язком вказаних об`єктів, адже неможливо здійснювати правомочності власника нерухомості без користування земельною ділянкою під нею. Тому, якщо нерухоме майно (будинок, будівля, споруда) належить особі на належній правовій підставі (що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами), то фактичне користування власником нерухомості такою земельною ділянкою вважається правомірним. Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці не знаходиться належне позивачу нерухоме майно. Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 211ЗКУ за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність. Однак матеріали справи не містять доказів притягнення позивача до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим суд звертає увагу на те, що фактично в якості єдиного доказу на підтвердження правомірності користування [PERSON] спірною земельною ділянкою надано копії квитанцій про сплату плати за землю. Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 20.07.2016 у справі № К/800/12779/15 та від 19.03.2015 у справі № К/9991/65362/11, розглядаючи справи щодо плати за землю у 2013 та 2011 році відповідно, зазначив, що «принцип економічної обґрунтованості справляння земельного податку як майнового податку полягає у покладенні обов`язку з його сплати на особу, яка має юридичну можливість отримувати економічний ефект від використання землі. А відтак обов`язок зі сплати земельного податку пов`язується саме з фактичним отриманням особою права власності або права користування землею та існує й за відсутності державної реєстрації відповідного права, що здійснюється за бажанням правоволодільця. Таким чином, обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування». Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно положень п. в) ч. 1 ст.81 «Земельного кодексу України» законодавцем визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Таким чином вказаною нормою закону перебачено можливість отримання громадянами України саме земельної ділянки, що була надана у користування. Всупереч зазначеній статті «Земельного кодексу України» позивач не надав жодного правовстановлюючого документу на підтвердження того, що спірна земельна ділянка була надана Ужгородською міською радою в користування [PERSON] . Зі змісту позову та наданих в судовому засіданні пояснень представником позивача вбачається, що [PERSON] зверталася до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради із заявою стосовно надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , однак їй було відмовлено в цьому. Так, в якості доказу надано лист № П-3564у від 14.10.2011 року Першого заступника міського голови Трикур В., в якому повідомляє [PERSON] про те, що її заява стовно надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівлеь і соруд по [ADDRESS] включена в перелік питань, які будуть розглядатися постійною комісією з питань раціонального використання земельних ресурсів міста. Зі змісту листа секретаря Ужгородської міської ради Щадей В.І. № П-3564/у від 08.11. 2011 року, адресованого [PERSON] , вбачається, що постійною комісією з питань раціонального використання земельних ресурсів міста, яка діє у відповідності до ст. 47 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про постійні комісії Ужгородської міської ради,

Outcome: dismissed