Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення з Міністерства оборони України на свою користь моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, якої зазнав у зв'язку з захворюваннями, пов'язаними з проходженням військової служби. В обгрунтування позову зазначив, що з 13 грудня 1982 року по 8 березня 1984 року проходив військову службу у демократичній республіці Афганістан, під час якої отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних вогнепальних осколкових поранень, закритої черепно-мозкової травми - контузії головного мозку. Наслідки вказаних ушкоджень зумовили розвиток у позивача численних соматичних захворювань, у зв'язку з якими йому встановлено другу групу інвалідності, набуті ним захворювання за висновком Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 07.04.2016 року кваліфіковані як захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Течія вказаних захворювань, яка характеризується постійним болем голови, нижніх кінцівок, приступами безсоння, спричиняє позивачу глибокі емоційні переживання. Відсутність фізичного комфорту, необхідність витрачати значні зусилля, а також нести майнові видатки з відновлення здоров'я посилюють ці переживання. Постійне відчуття дискомфорту викликає його дратівливість, погіршує відносини в родині, перешкоджає можливості виконувати свої обов'язки по господарству, організовувати свою повноцінну життєдіяльність, а ці обставини також тягнуть за собою моральні страждання. Так як Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, воно уповноважено на виконання функцій держави, просить стягнути з нього на свою користь у відшкодування моральних страждань 100000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, просить про його задоволення. Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя. Представник відповідача позов не визнав. Зауважив на відсутності матеріально-правових передумов, таких як: винуватість, протиправність дій відповідача з спричинення шкоди позивачеві, а також причинного зв'язку між настанням цієї шкоди і діями відповідача. Позивач проходив службу в Збройних силах Союзу РСР, між тим Міністерство оборони України не є правонаступником цього суб'єкта правовідносин, причетності до отриманої позивачем шкоди не має. У зв'язку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що згідно виписки із акту огляду МСЕК Запорізької медико - соціальної експертної комісії від 19.07.2016 року [PERSON] встановлено другу групу інвалідності безстроково внаслідок захворювань, пов'язаних з виконанням військових обов'язків у країнах, де велися бойові дії (а. с. 16, 18). Позивач страждає на хронічні хвороби: гіпертонічну хворобу 2 ступеню, атеросклеротичний кардіосклероз, післятравматичну та дисциркуляторну енцефалопатію П-Ш ступеню з церебростенічним синдромом, мнестичним зниженням, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією з частими симпато-адреналовими кризами, астено-невротичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією Ш ступеню, хронічним гепатитом, хронічним холециститом як наслідками перенесеного в 1983 році в демократичній республіці Афганістан вірусного гепатиту «А». Перелічені захворювання відповідно до висновку Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 07.04.2016 року кваліфіковані як захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а. с. 18). Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. Як вбачається зі змісту ст. 33, 36, 119 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об'єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом шляхом пред'явлення позову до особи, яка, на думку позивача, порушує це право. Між тим, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд не вбачає таких ознак порушення права позивача з боку відповідача, які могли б стати передумовою для застосування судового захисту в межах пред'явленого позову. Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач спрямовує в русло деліктних правовідносин, що регулюють відшкодування шкоди, підстави для настання відповідальності за яку встановлені статтею 1166 ЦК України і відповідно до якої шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до роз'яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6, від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Виходячи з наведених положень цивільного законодавства і роз'яснень Пленуму Верховного Суду України обов'язковими умовами для настання деліктної відповідальності за загальними правилами є винність і протиправність дій особи, яка завдала шкоди, а також причинний зв'язок між її поведінкою та настанням шкоди. З тих самих підстав згідно із ст. 1167 ЦК України наступає і відповідальність за моральну шкоду, за винятком випадків, встановлених частиною другою цієї статті, коли шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано внаслідок незаконного засудження особи, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Принцип змагальності цивільного судочинства передбачає обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Як зазначено, предметом доказування в цій справі є доведення шкоди, яка настала від дій відповідача. Доказами в цивільному процесі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Хоча позивачем і надано докази, що отримані ним захворювання пов'язані з виконанням обов'язків військової служби, проте суд не може констатувати наявність таких обов'язкових елементів, лише сукупність яких дає підстави для покладення на особу відповідальності за спричинену шкоду, як винність і протиправність дій відповідача, а також причинний зв'язок між його діями та настанням шкоди. Посилання позивача на статтю 1173 ЦК України як на підставу відповідальності Міністерства оборони України як уповноваженого органу державної влади є неспроможним, оскільки в силу загаданої статті держава відповідає за шкоду, спричинену незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. І так як судом не встановлено не лише винуватих протиправних дій відповідача у заподіянні шкоди здоров'ю позивача, а навіть і належності відповідача до тих правовідносин, які існували на час отримання позивачем шкоди, так як позивач виконував обов'язки військової служби в лавах Збройних сил Союзу РСР, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача. Твердження представника позивача про те, що відповідальність у випадку отримання позивачем шкоди для здоров'я має наступати незалежно від вини відповідача, оскільки цю шкоду спричинено джерелом підвищеної небезпеки, яким є вогнепальна зброя, не впливають на рішення суду про те, що відповідач не повинен нести тягар цієї відповідальності, так як за правилами ст. 1187 ЦК України шкода, спричинена джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується її володільцем. І так як відповідач не має жодного відношення до зброї, що застосовувалась під час бойових дій при отриманні позивачем шкоди, притягнення його до відповідальності і за правилами, що регулюють цей випадок отримання шкоди, є таким, що не ґрунтується на законі.

Outcome: dismissed