Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 19.09.2007 року відповідачу згідно договору № б/н надано кредит в сумі 2\~000,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Так як відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує, відсотки за користування кредитом, а також інші витрати згідно кредитного договору не вносить, просить стягнути з нього заборгованість за кредитним договором в розмірі 14781,81 грн. , яка виникла станом на 31.10.2013 року а також понесені позивачем судові витрати. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19.09.2007 року відповідачу згідно договору № б/н надано кредит в сумі 2000,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік ,строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки /а.с.9-13/. На думку представника позивача, у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань за відповідачем станом на 31.10.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 14\~ 781,81 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом- 4088,50 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом-7305,16 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом-2208,06 грн.,а також штрафу відповідно до п.8.6. умов та правил надання банківських послуг,500 грн-штраф (фіксована частина),680,09 грн. штраф (процентна складова (а.с.5-8). Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у випадку прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею) та порукою, що передбачено ст. 546 ЦК України. Як встановлено судом, відповідачем 19 вересня 2007 року була підписана заява, відповідно до якої позивач - Банк надав [PERSON] кредитну картку з кредитним лімітом у сумі 2000 грн., строк дії кредитного ліміту відповідав строку дії картки. Згідно з доданим позивачем розрахунком заборгованості, у зв`язку із неналежним виконанням останнім зобов`язань за договором утворилась заборгованість у розмірі 14 781,81 грн. Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевій стороні карти включно. Відповідно до пункту 2.1.1.2.12 цих Умов при закінченні строку дії відповідна картка продовжується банком на новий термін (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), за зверненням клієнта до банку, відповідно до діючих тарифів. Перевипуск картки на новий термін здійснюється при додержанні клієнтом умов обслуговування картки, перебачених договором. Для перевипуску картки до закінчення строку її дії клієнт повинен звернутися у відділення банку (пункт 2.1.1.2.13). \~ \~ \~ \~ Разом з цим, позивачем на підтвердження своїх вимог не надано даних щодо номера карткового рахунку, який рахується за відповідачем, строку дії виданої позивачем картки та даних щодо перевипуску картки на новий термін дії. Крім того, наданий кредит надавався зі строком повернення в 2009 році, а до суду позивач подав в грудні 2013 року, тобто з пропуском позовної давності. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За таких обставин, та з урахуванням наведених норм матеріального права, до таких правовідносин слід застосувати строк позовної давності. Верховним Судом було зроблено аналогічні висновки у такому ж спорі з ПАТ КБ «Приватбанк», що викладені у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі № 727/3712/17. 03.07.2019 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справа № 342/180/17 зробила правовий висновок, за яким, «оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору». Як вбачається з матеріалів позовної заяви відповідачу не доводились до відому умови та правила надання банківських послуг та з ними не ознайомлював. 28.03.2018 року Великою Палатою Верховного Суду було розглянуто справу № 444/9519/12 та прийнято ряд правових висновків, які кардинально відрізняються від правових позицій колишнього Верховного суду України у кредитних правовідносинах, в тому числі, стосовно строку позовної давності, нарахування процентів, неустойки та застосування статті 625 ЦК України. Суд зазначив, що «згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики». (п. 50 Постанови). На основі положень конкретно укладеного договору позики у даній справі суд приходить до висновку, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування» (п. 53 Постанови). Як наслідок, суд зазначає, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання» (п. 54 Постанови). Що ж стосується можливості стягнення процентів за кредитним договором за останні три роки, то Велика Палата ВС зазначає, що суд повинен визначити чи вимога про стягнення процентів за останні три роки взагалі дійсна у контексті того, чи не закінчився строк кредитування згідно положень договору. Якщо ж строк кредитування закінчився, а фінансова установа звернулася більш ніж через три роки з моменту закінчення строку дії договору, то суд зазначає, що у такому випадку у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності (п. п. 65-68 Постанови). Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (п. 90 Постанови). Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання п. 91 Постанови. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (п. 92 Постанови). Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Таким чином, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу) (п. 93 Постанови). Як вбачається з матеріалів справи, проценти нараховані поза строками дії кредитного договору, що суперечить викладеним вище правовим позиціям Верховного Суду. Що стосується штрафних санкцій, про які у своїй позовній заяві зазначає позивач та просить стягнути з відповідача їх розмір, то слід зазначити, позицію Верховного Суду України, який у своїй постанові від 21.10.2015р. по справі №6-2003цс15 вказав наступне: «Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.» Крім того, як вказано у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Отже, на думку суду, позивачем незаконно нарахована та заявлена до стягнення комісія - 2208,06 грн.. Крім зазначеного, з матеріалів заяви про скасування заочного рішення Зарічного районного суду м.Суми від 27.12.2013 року у цій цивільній справі , вбачається, що 07 квітня 2015 року до [PERSON] звернувся КБ «Приватбанк» з пропозицією укласти Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил, на що останній надав свою згоду. На той момент існувало два кредитні договори, укладені між відповідачем та КБ Приватбанк: договір № SUXRRX06770455 від 06.04.2008 р. та Договір б/н від 19.09.2007 року, на підставі якого у рамках цієї справи стягується заборгованість. За генеральною угодою від 07 квітня 2015 року підлягала реструктуризації заборгованість за двома договорами: за договором № SUXRRX06770455 від 06.04.2008 р.-(який названий в Генеральній угоді як договір №1), та договором №SAMON40000015872199 від 07.09.2007 року (названий в Генеральній угоді Договір №2). Між позивачем та відповідачем не укладався договір №SAMON40000015872199 від 07.09.2007 року (названий в Генеральній угоді Договір №2) інше не встановлено судом під час перегляду судового рішення. Як встановлено судом, це був Договір без номеру від 19.09.2007 року. Про це свідчить та обставина, що у цивільній справі, у доданому до позовної заяви розрахунку заборгованості за Договором без номеру від 19.09.2007 року початкова дата обрахування заборгованості зазначена не 19.09.2007 року, а 07.09.2007 року. Згідно Генеральної угоди за договором зменшувалась заборгованість, яка виникла з дати надання кредиту, а саме, проценти на 1879,43 грн., комісія на 578,04 грн., пеня на 0,0 грн., штраф на 0,0 грн.(п.1.2., 1.2.1). За цим договором була визначена заборгованість у сумі 13973,59 грн. (п.1.2.2), з датою кінцевого погашення заборгованості 30.04.2016 року ( п. 1.2.3). З моменту підписання Генеральної угоди 07 квітня 2015 року припинив дію Договір без номеру від 19.09.2007 року. Реструктуризована заборгованість за цим договором є складовою частиною Генеральної угоди, яка діє по теперішній час та ніким не скасована. На підставі Генеральної угоди Банк звертався до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, й такий виконавчий напис був вчинений. Отже за таких обставин, суд приходить до переконання , що у задоволенні вимог позивача слід відмовити.

Outcome: dismissed