Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач ТзОВ «Споживчий центр» в особі належно уповноваженого представника за довіреністю Шкромиди Ю.В. 17.05.2019 року звернувся у суд з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 08.01.2019-100000894 від 08.01.2019 року у загальному розмірі 5 340 грн.. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду, у розмірі 1 921 грн., позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді від 03.06.2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) учасників справи. Дату судового засідання визначено 21.08.2019 року. Ухвалою судового засідання від 21.08.2019 року відмовлено [PERSON] у задоволенні її клопотання про залишення без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 257 ЦПК України позову ТзОВ «Споживчий центр» до неї про стягнення боргу за кредитним договором. Ухвалою судового засідання від 21.08.2019 року судовий розгляд даної справи по суті відкладено на 03.10.2019 року. Розгляд справи по суті відбувся 03.10.2019 року, без учасників справи. Позов обґрунтовано тим, що 08.01.2019 року між ТзОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладений кредитний договір 08.01.2019-100000894, яким кредитор зобов`язався надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Даний договір укладений на строк до одного місяця на будь які законні цілі. Відповідно до п. 1.4 договору кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 3 000 грн. на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 21.01.2019 року та платою за користування кредитом у розмірі 840 грн.. 08.01.2019 року позивач видав відповідачу кредит у розмірі 3 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 52 від 08.01.2019 року, чим виконав свої зобов`язання своєчасно та у повному обсязі. Однак відповідач не виконала умови договору та не повернула вчасно грошові кошти на погашення кредиту. Відповідно до п. п. 4.1 договору позичальник зобов`язується забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування ними шляхом внесення у касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора у такі терміни: а) повернення кредиту до 21.01.2019 року; проценти за користування кредитом - у день повернення кредиту або в останній день строку, на який кредит пролонгований; в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобовязань за цим договором - негайно, з моменту пред`явлення кредитором вимоги про нарахування таких санкцій. Сума штрафу, яку повинна сплатити відповідач позивачу, нарахована відповідно до п. 5. 4 договору і становить 7 833 грн. відповідно до розрахунку. Відтак позивач, покликаючись на положення ст. ст. 525, 526, 530, 549, 610,1049 ЦК України, просить позов задоволинити. Відповідач у своїх письмових поясненнях, наданих суду 02.10.2019 року за вх. ЕП-507, просила відмовити у позові, зазначивши, що відсутність чисельної кількості істотних умов договору, котрі впливають на можливість виконання сторонами договору, можна стверджувати, що сторони у належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а, отже, договір не може бути визнаний укладеним. Кредитор не виконав встановлені законом вимоги. Такі дії розглядаються як нечесна підприємницька практика у розумінні Закону Україну «Про захист прав споживачів», оскільки підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Стверджує, що позивач не надав суду заяву на видачу готівки та розрахунок, надана копія видаткового ордеру викликає значні сумніви в достовірності. По даному договорі не досягнуто згоди про істотні умови договору, передбачені ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», а відтак згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недісними. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, явку належно уповноваженого представника у судове засідання щодо розгляду справи по суті не забезпечив, однак при зверненні до суду із даним позовом, просив проводити розгляд справи без участі такого представника. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з`явилася, однак у поданих до суду письмових поясненнях вх. № ЕП-507 від 02.10.2019 року просила судове засідання проводити без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання усіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до укладеного 08.01.2019 року кредитного договору № 08.01.2019-100000894, відповідач отримала від позивача кредит у розмірі 3 000 грн. на будь які законні цілі, включаючи перекредитування, підприємницьку, незалежну професійну діяльність або виконання обов`язків найманого працівника, за винятком споживчих цілей. Сторони погодили, що даний кредит не є споживчим. Відповідач підтвердила свою згоду на укладення даного договору, що підтверджується її підписом на такому. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачеві кредит у розмірі, встановленому кредитним договором № 08.01.2019-100000894 від 08.01.2019 року. Однак, відповідач не надала своєчасно позивачеві грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов вищевказаного кредитного договору. Як вбачається із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором № 08.01.2019-100000894 від 08.01.2019 року, відповідач станом на 03.05.2019 року має заборгованість у сумі 3 840 грн., розмір штрафу за весь період прострочення - 7 833 грн., розмір штрафу, про стягнення якої заявляються позовні вимоги - 1 500 грн.. Однак, позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 08.01.2019-100000894 від 08.01.2019 року у розмірі 5 340 грн., тобто основну суму боргу - 3 840 грн. та штраф у розмірі 1 500 грн., а всього - 5 340 грн.. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, а саме з договорів та інших правочинів. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу вчиняються у письмовій формі. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Так, судом встановлено, що згідно з п. 1. 3 договору кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту. На виконання данного договору позивачем надано грошові кошти відповідачеві у розмірі, передбаченому у кредитному договорі, що підтверджується матеріалами справи. Відтак, суд критично ставиться до покликань відповідача на неукладеність правочину у зв`язку із недосягнення згоди по всіх істотних умовах, передбачених Законом України «Про споживче кредитування», так як в силу дії пункту 1 укладеного між сторонами кредитного договору, він не є споживчим, а, відтак, виниклі на його підставі правовідносини не регулюється нормами Закону України «Про споживче кредитування». Суд також критично оцінює доводи відповідача про недоведеність позивачем факту видачі кредиту, а саме не надання на підтвердження укладення договору заяви на видачу готівки, як це передбачено в п. 26 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженим постановою правління НБУ від 29.12.2017 року № 148, адже матеріали справи містять докази повного виконання договору з боку позивача щодо надання грошових коштів відповідачеві, зокрема, видатковий касовий ордер від 08.01.2019 року, який підтверджує передачу грошових коштів на умовах кредитування відповідачеві. Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. В силу ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідачем, у порушення вищенаведених норм, незважаючи на посилання як на підставу для відмови у позові на здійснення позивачем нечесної підприємницької практики та недосягнення сторонами правочину усіх істотних умов по ньому тощо, не заявлено суду жодної позовної вимоги з метою захисту свого порушеного права, що унеможливлює, з огляду на положення ч. 1 ст.13 ЦПК України, застосування такого захисту судом з власної ініціативи, оскільки буде порушено визначений процесуальним законом принцип диспозитивності. Отже, з огляду на те, що відповідач прострочила погашення кредиту та нарахованих відсотків, не виконує взятих за договором зобов`язань, суд дійшов висновку про підставність заявлених ТзОВ «Споживчий центр» у відповідному обсязі позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача й понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у розмірі 1 921,00 грн. (платіжне доручення № V19791 від 07.05.2019 року).

Outcome: approved