Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - банк) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту в сумі 38520,59 доларів США, що еквівалентно 825111,04 гривень. В обґрунтування вимог позивач вказував, що 05 жовтня 2006 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір за № TEH0AE00006133, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 11360,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлені договором. Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, позивач просив стягнути з нього заборгованість за кредитом, яка станом на 27 травня 2015 року складає 38520,59 доларів США грн., з яких: 5827,41 доларів США - заборгованість за кредитом; 9109,21 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 938,10 доларів США - заборгованість з комісії; 22645,87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання. У судовому засіданні представник банку позов підтримав, зіславшись на доводи, викладені в позовній заяві. Також вказав, що банком не пропущено строк позовної давності, оскільки кінцевий строк повного погашення кредиту - 03 жовтня 2013 року. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Вказав, що банком пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Так, 05 жовтня 2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 11360,00 доларів США, із кінцевим терміном погашення заборгованості до 03 жовтня 2013 року. Починаючи з листопада 2008 року відповідач будь-яких дій щодо сплати даного кредиту не здійснював, а банк звернувся до суду із позовом лише 01 липня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Однак, враховуючи те, що зобов'язання повинні виконуватись щомісячними платежами, кінцевий строк виконання зобов'язання в цілому 03 жовтня 2013 року, банк звернувся із позовом 01 липня 2015 року, тому невиконаними залишаються зобов'язання в межах строку позовної давності із серпня 2012 року по жовтень 2013 року, всього на суму 3086,70 доларів США відповідно до виконаного ним розрахунку, який долучений до матеріалів справи. Строк позовної давності щодо пені становить один рік, який минув ще у 2014 році. Посилаючись на наведене, просив у задоволенні позову відмовити. Судом досліджено надані сторонами докази: 05 жовтня 2006 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № TEH0AE00006133 (далі - договір). Відповідно до умов договору відповідачу були надані у кредит грошові кошти, шляхом видання готівкою через касу банку у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, в розмірі 11360 доларів США на купівлю автомобіля та 4529,73 доларів США на сплату страхових платежів, у строк до 03 жовтня 2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,084 % на місяць. Згідно з умовами п. 1.1 договору відповідач зобов'язався сплачувати кредит щомісячними платежами в період з 23 по 30 число кожного місяця в сумі 205,78 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди та комісії. 05 жовтня 2006 року між банком та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна, згідно з умовами якого на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] передав у заставу банку належний йому автомобіль марки «Форд Фієста», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 20 квітня 2012 року банк звернуся до Тернопільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 05 квітня 2012 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 травня 2012 року, яке набрало законної сили, задоволено позов банку та звернуто стягнення на предмет застави - належний [PERSON] автомобіль марки «Форд Фієста», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], на суму заборгованості в розмірі 154656,47 гривень, що еквівалентно 19350,20 доларів США та передано в заклад банку шляхом вилучення у [PERSON] належного йому автомобіля та продажу майна з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 травня 2012 року встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов'язання згідно з умовами даного кредитного договору та станом на 05 квітня 2012 року заборгованість відповідача перед банком складала 19350,20 доларів США, з яких: 9049,51 доларів США - заборгованість за кредитом; 5228,39 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 651,90 доларів США - заборгованість з комісії; 4420,40 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання. На примусове виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 травня 2012 року банком було вилучено у [PERSON] належний йому автомобіль, який 23 жовтня 2013 року реалізовано та кошти від реалізації на суму 6505,69 доларів США було зараховано банком на погашення заборгованості відповідача. 29 червня 2015 року (згідно поштової відмітки на конверті) банк звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 27 травня 2015 року. З розрахунку заборгованості за кредитом слідує, що заборгованість [PERSON] за договором кредиту станом на 27 травня 2015 року складає 38520,59 доларів США, з яких: 5827,41 доларів США - заборгованість за кредитом; 9109,21 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 938,10 доларів США - заборгованість з комісії; 22645,87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання. З виписки по рахунку [PERSON] за період з 05 жовтня 2006 року по 07 жовтня 2015 року, виписки за період з 05 жовтня 2006 року по 14 грудня 2015 року, розрахунків заборгованості за кредитом [PERSON], наданих банком, встановлено, що останнє повернення кредитних коштів особисто відповідачем за умовами договору мало місце 11 листопада 2008 року на суму 245,83 доларів США на погашення суми процентів. Також у виписці відображений платіж від 08 липня 2011 року на суму 115,00 доларів США на погашення нарахованої пені. Після здійснення вказаних платежів відповідач припинив сплату коштів із погашення кредиту. Прострочена заборгованість за кредитом виникла ще 02 вересня 2008 року. З моменту останньої сплати по даний час будь-які операції по кредитному рахунку не здійснювались, за винятком нарахування банком процентів за користування кредитом, штрафів, автоматичним списання банком з карткових рахунків відповідача коштів на погашення простроченої заборгованості та автоматичного зарахування коштів на погашення заборгованості в результаті примусового виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет застави. Згідно з наданим свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи ПАТ КБ «ПриватБанк» погодженого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 17 липня 2009 року та витягу зі Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що відбулась зміна найменування ЗАТ на ПАТ, яке є правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк». Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що зобов'язання за кредитним договором позивач виконав, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі. Проте взятих на себе зобов'язань за кредитним договором відповідач належним чином не виконав, не сплативши проценти за користування кредитними коштами, не повернувши чергові суми отриманого кредиту та не погасивши всю суму кредиту. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття - як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання сторонами зобов'язань за договором (пункт 5.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - по 03 жовтня 2013 року (пункт 1.1 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - з 23 по 30 число кожного місяця (пункт 1.1 кредитного договору). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Таким чином, умовами договору визначено строк погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) - з 23 по 30 число кожного місяця в розмірі 205,78 доларів США, що складається з заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії (пункти 1.1, 3.1, 3.2 кредитного договору), а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним (пункт 4.1 договору). Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами з 23 по 30 число кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником щомісяця в період сплати з 23 по 30 число кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, від 19 березня 2014 року № 6-14 цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14, від 22 жовтня 2014 року № 6-127, яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як установлено судом, відповідач перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 травня 2012 року звернуто стягнення на предмет застави - належний [PERSON] автомобіль у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 05 квітня 2012 року складала 154656,47 гривень, що еквівалентно 19350,20 доларів США. В подальшому відповідач умов кредитного договору також не виконував. З виписки по рахунку [PERSON] за період з 05 жовтня 2006 року по 07 жовтня 2015 року, виписки за період з 05 жовтня 2006 року по 14 грудня 2015 року, розрахунків заборгованості за кредитом [PERSON], наданих банком, встановлено, що прострочена заборгованість за кредитом виникла ще 02 вересня 2008 року. Останнє повернення кредитних коштів особисто відповідачем за умовами договору мало місце 11 листопада 2008 року на суму 245,83 доларів США на погашення суми процентів. Також 08 липня 2011 року зараховано 115,00 доларів США на погашення нарахованої пені. Доказів про те, чи було сплачено цю суму коштів відповідачем особисто, чи списано банком на підставі пункту 2.2.5 кредитного договору, суду не надано. З позовом про звернення стягення на автомобіль в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 05 квітня 2012 року банк звернувся до суду 20 квітня 2012 року (згідно поштової відмітки на конверті), чим в силу вимог ст. 264 ЦК України перервав перебіг позовної давності. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 травня 2012 року, яке набрало законної сили, задоволено позов банку. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. З даним позовом, як зазначалося, банк звернувся до суду 29 червня 2015 року. При цьому, судом встановлено, що після ухвалення судом рішення від 30 травня 2012 року, відповідач не вчиняв дій щодо сплати будь-яких коштів із погашення кредиту, будь-які операції по картковому рахунку відповідачем не здійснювались, за винятком нарахуванням банком процентів за користування кредитним лімітом, штрафів, автоматичного зарахування коштів на погашення заборгованості в результаті примусового виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет застави. З вимогами про стягнення чергового платежу за квітень 2012 року, який мав бути здійснений відповідачем відповідно до умов договору в період з 23 по 30 квітня 2012 року, позивач мав право звернутися до 30 квітня 2015 року, за травень 2012 року - до 30 травня 2015 року, за червень 2012 року - до 30 червня 2015 року. Оскільки з даним позовом позивач звернувся 29 червня 2015 року, то його позовні вимоги підлягають до задоволення в частині платежів за період з червня 2012 року по жовтень 2013 року (кінцевий строк повернення кредиту) Визначаючи розмір заборгованості, який підлягає до стягнення, суд виходить з умов пункту 1.1 договору, відповідно до якого відповідач зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) - з 23 по 30 число кожного місяця в розмірі 205,78 доларів США, що складається з заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії. При цьому суд звертає увагу на те, що судом було постановлено ухвалу про витребування доказів, відповідно до якої у банку витребувано детальний розрахунок суми заборгованості за кредитним договором № ТЕН0АЕ00006133 від 05 жовтня 2006 року, в якому мало бути зазначено: суми та дати нарахованих щомісячних платежів (із зазначенням кожного конкретного виду платежу), які підлягали сплаті кожного місяця, починаючи з дня укладення договору по день, станом на який позивач просить стягнути суму заборгованості; суми нарахованої пені у випадках, якщо мала місце прострочка платежів за кредитом, із зазначенням кожного конкретного періоду, за який нараховувалася пеня, розмір сум пені, які підлягали сплаті у відповідний період та фактичні суми її сплати; коли та в яких розмірах [PERSON] здійснював оплату платежів особисто; на який вид платежу були зараховані оплачені [PERSON] суми; коли відповідач особисто здійснив останній платіж на погашення заборгованості по даному кредитному договору. На зазначену ухвалу суду позивачем надано лише розрахунок та виписку, аналогічні тим, що вже наявні в матеріалах справи, та в яких зазначені вище відомості не відображені. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За вказаних обставин суд вважає, що позов банку підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача 3798,26 доларів США (205,78 доларів США х 17 місяців). При цьому суд враховує, що банком не надано жодних заперечень щодо виконаного представником відповідача розрахунку, вимоги ухвали суду про витребування доказів не виконані. Із заявою про поновлення строку позовної давності банк до суду не звертався та доказів поважності причин його пропуску не надав. Суд не бере до уваги доводи представника банку про те, що банк звернувся із позовом у межах строку позовної давності, який починається з дати закінчення строку дії договору (03 жовтня 2013 року), оскільки, виходячи з аналізу умов договору та вимог закону, суд дійшов висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Щодо застосування строку позовної давності в таких випадках Верховним Судом України неодноразово надавалися правові висновки, про які зазначено вище, і вони повинні враховуватися судами при застосуванні цих норм права. При вирішенні позовних вимог у частині стягнення пені суд виходить з наступного. Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Така сама правова позиція міститься в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) та в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14). Враховуючи вказані вище вимоги закону та висновки Верховного Суду України щодо їх застосування, позовні вимоги банку по стягнення з відповідача пені до задоволення не підлягають. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених ч. 1 ст. 355 ЦПК України, щодо застосування цих норм права, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача в користь банку заборгованості за кредитним договором № TEH0AE00 006133 від 05 жовтня 2006 року в межах строку позовної давності, тобто за період з червня 2012 року по жовтень 2013 року - в розмірі 3798,26 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі становить 97064 гривні 64 копійки. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення в користь позивача понесений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 254, 256, 257, 258, 261, 266, 267, 526, 530, 611, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial