Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 11.12.2006 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 11093026000, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 32\~150,00 швейцарських франків зі сплатою 8,99 % річних зі строком повернення до 10,12.2016 р.. У забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], було укладено договір іпотеки №36476 від 11.12.2006 року, згідно якого іпотекодавці передали в іпотеку квартиру, що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 67,03 кв. м, та знаходиться за адресою м. Суми, вул. Харківська б. 41 кв.70. Оскільки відповідачі взяті на себе зобовязання належним чином не виконують, щомісячні платежі у встановлений договором строк не вносять, просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло , шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження , з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначеною на підставі оцінки майна здійсненої субєктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства, а також стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, 03.08.2015 р. надав суду заяву про слухання справи в його відсутність та підтримання позовних вимог. Представник відповідача, відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував, пояснив, що, на його думку, немає підстав для задоволення позову, оскільки на даний час діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України». Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 11.12.2006 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (перейменовано відповідно до вимог ЗУ «Про акціонерні товариства» ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 11093026000, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 32\~150,00 швейцарських франків зі сплатою 8,99 % річних. (а.с.07-13). В забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], було укладено договір іпотеки №36476 від 11.12.2006 року, згідно якого іпотекодавці передали в іпотеку квартиру, що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 67,03 кв. м, та знаходиться за адресою м. Суми, вул. Харківська б. 41 кв.70 ( а.с.17-20). Як вбачається з роздруківки платежів по рахунку (розрахунку заборгованості), відкритому для погашення заборгованості за кредитним договором №11093026000, відповідачі станом 08.01.2015 року мають заборгованість в сумі 10\~691,90 швейц. фр. , з яких: 9\~634,33 швейц. фр. заборгованість за кредитом, 1\~057,57 швейц. фр. заборгованість по процентам за користування кредитом; пеня за прострочення сплати кредиту 45,69 грн., пеня за прострочення сплати процентів - 12,35 грн.. Відповідно до курсу встановленого для швейцарських франків НБУ станом на 08.01.2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором в гривневому еквіваленті складає 167\~295,42 грн.. До звернення з цим позовом до суду позивач направляв відповідачеві, як іпотекодавцю повідомлення від 22.10.2014 р., про необхідність повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій. Як зясовано в судовому засіданні, квартира № 70 по вул. Харківській б. 41 в м.Суми належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі свідоцтва, виданого виконавчим комітетом Сумської міської ради № 830 від 31.05.2000 р.. [PERSON] 13.03.2014 р. померла. Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у випадку прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до ст. 589 ЦПК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 2 ст. 590 ЦПК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 39 Закону України Про іпотеку у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України Про іпотеку одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до умов іпотечного договору, укладеного між сторонами, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки в таких випадках: в разі невиконання боржником основного зобовязання; у разі виконання або неналежного виконання іпотекодацем умов іпотечного договору; в інших випадках, передбачених договором (п. 2.1.1. - 2.1.4. іпотечного договору). Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене, згідно з п. 4.1.-4.6. Договору, укладеного між сторонами, іпотекодерджателем у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотеко держателя права власності на предмет іпотеки, або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у тому числі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України Про іпотеку, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпоотекодавця, у тому числі, отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону № 1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку. За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №\~1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Статтею 3 Закону № 1304- VII від 03.06.2014 р. передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобовязань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). На виконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» позивачем надіслано 22.10.2014 року відповідачам письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та іпотечного договору, у якій банк вимагав від них виконати основне зобов'язання, а в разі його\~\~невиконання - повідомив про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. При цьому у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону). У зв'язку з наведеним суд виходить із того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Отже, заявлені позивачем вимоги є належним способом захисту. Зазначеними нормами закону та положеннями договору іпотеки необхідно, на думку суду, керуватися, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Саме така правова позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 16 липня 2014 року та в постанові від 15 квітня 2015 року. Також у ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. \~ \~ У ч. 2 і 3 ст. 40 цього Закону законодавець установлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове \~виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». \~ В постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року висловлена правова позиція про те, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VII. На підставі ст. 88 ЦПК України з на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1673,53 грн..

Outcome: approved