Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач через свого представника у травні 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення з безпідставно займаного приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 лютого 2009 року він на підставі договору купівлі продажу придбав квартиру [ADDRESS] у матері відповідачки - [PERSON]. Зважаючи на те, що до моменту продажу квартири, в ній проживала відповідачка та той факт, що вона була вагітною, позивач надав їй можливість тимчасово залишитись проживати в квартирі. Однак, після пологів відповідачка квартиру не звільнила, а змінила замки на вхідних дверях та перестала допускати позивача до власної квартири. Як власник квартири він не має можливості реалізувати свої права власності внаслідок незаконного перебування в даній квартирі відповідачки, у зв'язку з чим змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Просить виселити відповідачку з безпідставно займаної квартири [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити з підстав наведених у ньому. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Представник відповідачки - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 26.02.2014р. в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку з участю в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду. Разом з тим, суд розцінює таку поведінку сторони відповідача, як таку, що спрямована на затягування розгляду справи. Крім цього, неявка представників відповідачки не позбавляла можливості відповідачку особисто зявитись в судове засіданні для захисту своїх прав у суді. Суд за згодою представника позивача постановляє відповідно до ч.4 ст.169, ст. 224 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини по справі, судом встановлено, що позивачу згідно договору купівлі-продажу квартири від 18 лютого 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON], належить квартира [ADDRESS]. (а.с.6-7). Дані обставини також підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.8-9). Судом також встановлено, що в квартирі [ADDRESS], яка на праві власності належить позивачу проживає відповідачка [PERSON] Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС у Львівській області відповідачка [PERSON], з 01.04.2010 року зареєстрована за [ADDRESS] та відповідно за цією адресою забезпечена житлом (а.с.21). Згідно ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ч. 1, 2 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до норм ч. 4 ст. 9, ч. 1 ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК України). За змістом ст. 99 цього Кодексу піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом достовірно встановлено, що позивач тимчасово на час вагітності відповідачки дозволив останній проживати в квартирі [ADDRESS], яку він згідно договору купівлі-продажу від 18.02.2009 року придбав у вланість. Отже, з урахуванням зазначеного відповідачка є тимчасовим мешканцем в квартирі позивача. Договору оренди квартири [ADDRESS] між відповідачкою та позивачем укладено не було і дані обставини підтверджуються рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 грудня 2013р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року (а.с.10-12), що відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на вимогах закону, і відповідачка підлягає виселенню з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 391 ЦК України, ч.2 ст.99 ст.109, ч.3 ст. 116 ЖК УРСР Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного, керуючи 10, 11, 57, 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України; ст. 41 Конституції України; ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України; ст. ст. 9, 99, 109, 116 ЖК України, суд, -

Outcome: approved