Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивач у серпні 2015 року звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, до відповідачів про визнання недійсним іпотечного договору, а також про встановлення факту постійного проживання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31.08.2015 було відкрито провадження у справі (суддя Богдан О.О.). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2016 було визначено головуючого суддю Маринченко М.М. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2017 було визначено головуючого суддю Васалатія К.А. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2019 було визначено головуючого суддю Дибу О.В. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 16.05.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитним договір, за яким банк передав йому 230 000 доларів США для придбання об`єкту нерухомості - чотирьохкімнатної квартири за адресою [ADDRESS] . Одночасно з кредитним договором було укладено іпотечний договір для забезпечення виконання кредитних зобов`язань, за яким [PERSON] була передана в іпотеку банку квартира [ADDRESS] . Станом на час придбання зазначеної квартири та укладення відповідних договорів у [PERSON] була малолітня дитина [PERSON] , єдиним місцем проживання якого, як і другої дитини - доньки [PERSON] , є квартира [ADDRESS] . Позивач вважає, що незважаючи на те, що діти [PERSON] не були зареєстровані в спірній квартирі, їх право користування цим житлом виникло з моменту народження. Придбавши 16.05.2008 квартиру за адресою [ADDRESS] , фактично з того ж дня позивач разом з відповідачем [PERSON] та їх спільним сином [PERSON] почали у ній проживати, проте [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою з 19.06.2008, а [PERSON] з сином - тільки з 20.11.2008. Як вказує позивач, оскільки єдиним житлом [PERSON] була вищевказана квартира, то у ній проживали та мали право користування вона разом з сином. Таким чином, на думку позивача, приватний нотаріус під час укладення договору іпотеки був зобов`язаний з`ясувати чи були у [PERSON] діти та нагадати про обов`язок отримати згоду органу опіки та піклування, проте цього зроблено не було, згоди органу опіки та піклування на відчуження квартири не отримано. На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним іпотечний договір від 16.05.2008, укладений ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі начальника Дніпровського районного відділення Київської регіональної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , за яким було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] , для забезпечення виконання [PERSON] грошових зобов`язань, що випливають та/або виникнуть у майбутньому з кредитного договору №223375372 від 16.05.2008, а також встановити факт постійного проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] , з 16.05.2008 по 20.11.2008. У судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач АТ «Райффайзен Банк Аваль» про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» надав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору кредитні кошти надавались [PERSON] для придбання квартири за адресою [ADDRESS] . Згідно укладеного договору іпотеки [PERSON] гарантував, що протягом строку дії договору він не буде вселяти (реєструвати) в обтяжену іпотекою квартиру на постійне проживання будь-яких осіб без попереднього надання банком згоди на їх вселення. Такої згоди [PERSON] у банку не просив. Також представник зауважив, що договори було укладено за згодою дружини [PERSON] - [PERSON] . Крім того, у заяві-анкеті на отримання кредиту під заставу [PERSON] повідомив про фактичне місце проживання за адресою [ADDRESS] , а також зазначив про наявність власної нерухомості - квартири за адресою [ADDRESS] . Окрім того вказував на те, що у зв`язку із невиконанням [PERSON] узятих на себе боргових зобов`язань, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.03.2014 позовні вимоги банку було задоволено, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 656 591,69 грн. за кредитним договором № 223375372 від 16.05.2008, що укладений між АТ «Райфайзен Банк Аваль» та [PERSON] , звернуто стягнення на нерухоме майно на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» шляхом продажу на прилюдних торгах квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Визначено початкову ціну реалізації квартири, не нижче за звичайні ціни на даний вид майна, на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2017 апеляційну скаргу позивача було задоволено частково, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.03.2014 скасовано та ухвалено нове, яким позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 644 035 грн. 09 коп., яка складається з заборгованості по кредиту 238 428 доларів 37 центів США, що за курсом Національного Банку України складає 1 905 757 грн. 96 коп.; заборгованості по процентам 31 658 доларів 05 центів США, що за курсом Національного Банку України складає 253 042 грн. 79 коп.; пені за прострочення сплати кредиту та процентів у розмірі 485 234 грн. 33 коп., за кредитним договором № 223375372 від 16.05.2008, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , звернути стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири [ADDRESS] . Визначено початкову вартість квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності, 1 550 505 грн. Зазначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказане рішення було предметом касаційного оскарження, однак Постановою Верховного Суду від 10.04.2019 (пров. №61-24233св18) касаційну скаргу позивача було залишено без задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. В минулих судових засіданнях відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Треті особи приватний нотаріус Левчук І.І. та Служба у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник Служби у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві в минулих судових засіданнях позов підтримував. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається з кредитного договору №223375372 від 16.05.2008 (а.с.13-17), укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 230000 доларів США, а позичальник зобов`язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору та тарифів кредитора. Умовами договору визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 16.05.2028, сплативши за користування кредитними коштами проценти в розмірі 13%. З іпотечного договору від 16.05.2008, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] в забезпечення кредитного договору №223375372 від 16.05.2008, убачається, що іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 88,90 кв.м., оціночною вартістю 1 550 505 грн. (а.с.19-21). Зі свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 10.11.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, вбачається, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] (а.с.9). Зі свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 10.11.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, вбачається, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] (а.с.8). Згідно довідки форми №3 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» №1435 від 28.08.2015 місцем реєстрації [PERSON] (з 19.06.2008), [PERSON] (дружина) (з 20.11.2008), [PERSON] (син) (з 20.11.2008) та [PERSON] (донька) (з 26.08.2010) є [ADDRESS] (а.с.7). Позивач стверджує, що позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню у зв`язку із тим, що при укладенні оспорюваного договору іпотеки, відповідним органом опіки і піклування не було надано дозволу на його укладення, тому такий правочин є недійсним. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України). Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з ч.ч.4,5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Під час розгляду справи судом було встановлено, що сторона позивача та третьої особи не довела до відома суду ту обставину, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2017 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про стягнення заборгованості вже було звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Вказане рішення було предметом перегляду суду касаційної інстанції за касаційною скаргою [PERSON] , яка була залишена без задоволення. Під час розгляду справи [PERSON] підтвердив зазначені обставини та вказував про те, що позивач знала та надавала згоду на укладення оспорюваного договору. Твердження позивача про те, що на час укладення спірного договору іпотеки у квартирі були зареєстровані та проживали позивач та відповідач, а також їх син, а тому необхідна була згода органу опіки та піклування, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки виключно на батьків, як законних представників, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі - на банк. Позивач в свою чергу була обізнана про спірний договір та його умови, крім того, вона знала про отримання відповідачем [PERSON] кредиту, та надала письмову згоду. Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Діти позивача [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не є співвласниками квартири за адресою [ADDRESS] . Вони набули право користування житлом як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи цього права не позбавлені. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Цивільний кодекс України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору, з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачені ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору. Отже, вчинений батьками правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16 та Верховним Судом у постанові від 20.11.2019 у справі №61-31644св18. Суд звертає увагу на те, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітніх дітей, які продовжують користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на сьогодні, проте приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, оскільки, як встановлено судом, під час укладення договорів кредиту та іпотеки [PERSON] не повідомляв банк про те, що на його утриманні є неповнолітня дитина, яка проживає у квартирі, що виступила предметом іпотеки. Так, із заяви-анкети [PERSON] на отримання кредиту під заставу від 12.05.2008 (а.с.148-149) убачається, що відповідачем не зазначено про наявність у нього на утриманні дітей. Крім того, відповідачем зазначено як у заяві-анкеті, так і в кредитному та іпотечному договорах, що фактичним місцем його проживання є [ADDRESS] . Позивач була обізнана про спірний договір та його умови, знала про отримання відповідачем [PERSON] кредиту та надала письмову згоду, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, матеріалами справи також спростовуються твердження позивача щодо спільного проживання її сім`ї у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що виступала предметом іпотечного договору. В ході розгляду справи було встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що постійним місцем проживання позивача, її чоловіка та сина на момент укладення спірного іпотечного договору було [ADDRESS] . Корінець медичної картки дитини, на якому вказано адресу [ADDRESS] , на який посилається позивач на підтвердження факту проживання дитини за вказаною адресою, не є достатнім доказом для цього. Покази свідків, які містяться в матеріалах справи, суд до уваги в якості доказу не приймає, оскільки такі обставини не впливають на висновок суду. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Інших доводів, які б спростували висновки суду, сторонами не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed