Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Харківський канатний завод», звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Харків-Москва» в якій просив, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог витребувати нежитлові приміщення в підвалі № V-XXІ, 1-го поверху №1, 2, 4-34 літ. А-2, загальною площею 906,1 кв. м, що знаходяться в [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Харківський канатний завод», визнати за Публічним акціонерним товариством «Харківський канатний завод» право власності на нежитлові приміщення в підвалі № V-XXІ, 1-го поверху №1, 2, 4-34 літ. А-2, загальною площею 906,1 кв. м, що знаходяться в [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу за яким нерухоме майно вибуло із власності позивача визнано недійсним, вибуття спірного майна з володіння позивача відбулося без його волі, тобто волі уповноважених органів управління позивача. Юрисконсульт ПАТ «Харківський канатний завод» Поляков О.М. не уповноважувався на такі дії, вчиняв їх всупереч інтересам позивача, що встановлено в рішенні Господарського суду Харківської області від 22.07.2011, постанові Харківського апеляційного господарського суду від 12.09.2011 у справі № 5023/2521/11. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та надав пояснення відповідні вищенаведеному. Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечував, зазначав, що спірні нежитлові приміщення вибули з володіння позивача за його волею, оскільки договір купівлі-продажу та акт прийому-передачі підписаний представником позивача юрисконсультом Поляковим О.М., а рішеннями судів в господарському процесі не встановлено фактів вибуття спірного майна з володіння позивача без його волі. Суд, вислухав пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи , вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.02.1999 між Публічним акціонерним товариством «Харківський канатний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Харків-Москва» було укладено договір купівлі-продажу № 4-1470 нежитлових приміщень в підвалі № V-XXІ, 1-го поверху № 1-34 літ. А-2, загальною площею 906,1 кв. м, що знаходяться в [ADDRESS]. За домовленістю сторін продаж відбувся за 42 000 грн. 28 квітня 2000 року було укладено договір купівлі-продажу, за яким Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Харків-Москва» продало, а [PERSON] купила нежитлові приміщення в підвалі № V-XXІ, 1-го поверху №1, 2, 1-34 літ. А-2, загальною площею 906,1 кв. м, що знаходяться в [ADDRESS]. Рішенням господарського суду Харківської області від 22.06.2011, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.09.2011 у справі № 5023/2521/11 вказаний вище договір № 4-1470 визнано недійсними. Постановою Вищого Господарського суду України від 15.12.2011 у справі №5023/2521/11 вищевказані рішення та постанову залишено без змін. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.06.2011 у справі № 5023/2521/11, встановлено, що договір № 4-1470 підписаний не уповноваженою особою зі сторони АТ «Харківський канатний завод», питання делегування повноважень або уповноваження на підписання договору відчуження нерухомого майна іншій особі віднесено статутом ПАТ «Харківський канатний завод» до повноважень загальних зборів акціонерів. Отже, рішенням господарського суду встановлено, що юрисконсульт Поляков О.М. діяв поза межами своїх повноважень укладаючи спірні договори купівлі-продажу від імені ПАТ «Харківський канатний завод», оскільки довіреність на ім'я юрисконсульта ПАТ «Харківський канатний завод» не могла надати повноважень на підписання спірного договору, у зв'язку з тим, що видана всупереч вимогам статуту товариства та нормам чинного законодавства. Відповідно до ст. 338 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), то власник має право витребувати майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація). Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Верховний суд України у постанові від 06.12.2010 у справі № 3-13гс10 виклав з приводу ст. 388 ЦК України правову позицію про те, якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею, якщо, зокрема, майно було загублене, викрадене власником або особою, якій він передав майно у володіння, або вибуло з їхнього володіння не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені і можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, для вирішення судом питання про витребування майна з чужого незаконного володіння має вирішальне значення вибуття майна із володіння власника, а також його воля на це. Вибуття майна за договором купівлі-продажу з володіння особи відбувається в момент підписання такого договору та в момент фактичної передачі майна та підписання акту прийому-передачі. Судом встановлено, що і договір купівлі-продажу (визнаний судом недійсним) і акт прийому передачі підписані юрисконсультом АТ «Харківський канатний завод» Поляковим О.М., який повноважень на це не мав. Відповідно до частини першої та третьої ст. ст. 92, 154 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом; орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень; установчим документам акціонерного товариства є його статут; статут акціонерного товариства крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити, зокрема, відомості про склад і компетенцію органів управління товариством та про порядок ухвалення ними рішень. Нормами ст. ст. 97, 99, 161 ЦК України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи (загальні збори і виконавчий орган); виконавчий орган створюють загальні збори в складі однієї або кількох осіб і він діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом товариства і законом; виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, волевиявлення АТ «Харківський канатний завод» проявляється в діях його органів управління, які діють у межах їх повноважень. Сторони визнали, що до повноважень юрисконсульта позивача не входили повноваження з продажу нерухомого майна, а довіреність, як встановлено рішенням Господарського суду Харківської області від 22.06.2011 у справі № 5023/2521/11, таких повноважень не надала. Тому неможливо вважати волевиявлення Полякова О.М. волевиявленням ПАТ «Харківський канатний завод», оскільки Поляков О.М. не є ані власником майна, ані уповноваженою власником особою на розпорядження майном Товариства. За таких обставин, суд погоджується з твердженням позивача, що спірне майно, вибуло з володіння ПАТ «Харківський канатний завод» поза його волею, оскільки уповноважені органи на делегування повноважень з продажу нерухомого майна, яким є загальні збори товариства, такого рішення не приймали. Посилання представника відповідача та третьої особи на рішення правління не спростовує саме вибуття майна з володіння АТ «Харківський канатний завод» без його волі. Відповідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На сьогодні, майно, зазначене у Договорі № 4-1470, що визнаний недійсним у судовому порядку, знаходиться у власності відповідача, який, враховуючи ч. 1 ст. 330 ЦК України, право власності не набув. Таким чином, майно вибуло з володіння позивача поза волею, що в свою чергу є підставою для витребування майна з чужого незаконного володіння. Частинами 1 та 2 ст. 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат по справі належить провести за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved