Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивач у січні 2018 р. звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що в період з 2002 р. по 2016 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, протягом якого сторонами в інтересах сім`ї придбано спільне майно - транспортний засіб OPEL ASTRA, який відчужено відповідачем без дозволу та відома позивача, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію спільного майна подружжя, що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки OPEL ASTRA, 2011 року випуску у сумі 120 525, 00 грн, а також судові витрати у сумі 1 205,25 грн. Ухвалою суду від 23.01.2019 р. відкрито провадження у справі. 22.10.2019 р. до суду надійшло клопотання представника відповідача про призначення судової автотоварознавчої експертизи на предмет щодо стягнення компенсації у справі № 759/912/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 1\\2 частини вартості майна. Ухвалою суду від 22.10.2019 р. заявлене клопотання представника відповідача про призначення по справі № 759/912/19 судової автотоварознавчої експертизи задоволено; призначено судову автотоварознавчу експертизу; На вирішення експертам поставлено питання: 1.Яка ринкова вартість транспортного засобу OPEL ASTRA, 2011 року випуску, колір сірий, номер кузову № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] на дату оцінки? Проведення експертизи доручено експертам Київського НДІСЕ за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, 6. Попередню оплату експертизи покласти на відповідача [PERSON] ; Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено. 21.02.2020 р. через канцелярію суду надійшло клопотання експерта з Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз про неможливість надання висновку, оскільки неоплачена експертиза та не надано для дослідження транспортного засобу. Ухвалою суду від 24.02.2020 р. поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 1\\2 частини вартості майна; призначено підготовче засідання на 28 травня 2020 року на 11-00 год. Відповідачу запропоновано надати відзив. Відповідачем та його представником відзив до справи не надано. Ухвалою суду від 15.06.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 26.10.2020 року на 12 год 00 хв. 26.10.2020 р. до суду надійшла заява представника відповідача про відвід судді Шум Л.М. в порядку п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, посилаючись на наявність обставин, що викликають сумніви в об`єктивності розгляду даної справи суддею Шум Л.М., яка ухвалою суду від 26.10.2020 залишена без задоволення. Представник позивача в судовому засіданні 26.10.2020 підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач, представник відповідача в судове засідання 26.10.2020 не з`явилися, доказів поважності причин неявки до суду не надали. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 09.11.2002 по 30.12.2016. 09 листопада 2002 року між сторонами укладено та зареєстровано шлюб у Солом`янському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у місті Києві, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, актовий запис № 1633. 30 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано у Святошинському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у місті Києві, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис № 445. Судом встановлено, що у період шлюбу сторони придбали автомобіль марки OPEL ASTRA 2011 року сірого кольору [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] (ас. 6). Згідно відповіді Регіонального сервісного центру у м. Києві № 31/26-5аз від 08.01.2019 на адвокатський запит транспортний засіб OPEL ASTRA 2011 року (сірого кольору), номерний знак [NUMBER] належав відповідачу з 07.12.2011 по 01.03.2016, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01.03.2016 року № 3416/8041 зазначений транспортний засіб відчужено [PERSON] (ас.7). Відповідно до Висновку ПП «Інформаційно-консультаційного центру» від 26.12.2018 р. вартість транспортного засобу складає 241 050,00 грн (вартість 1/2 - 120 525,00 грн). Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України 1. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені законом № 2658-III. Згідно з частиною четвертою статті 3 цього закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього закону. Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі й може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті 10 і частини першої статті 11 Закону № 2658-III). Відповідно до статті 33 вказаного закону спори, пов`язані з оцінкою майна, майнових прав, вирішуються в судовому порядку. Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Відтак чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з його оцінки суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III). Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Судом враховано, що відповідачем не надано суду доказів до матеріалів справи щодо невідповідності вимогам чинного законодавства України наданого позивачем звіту про оцінку майна та висновку про вартість транспортного засобу, здійсненого ПП «Інформаційно-консультаційного центру», не оплачено вартість судової автотоварознавчої експертизи щодо визначення ринкової вартості транспортного засобу, призначеної судом на підставі заявленого клопотання відповідача, не надано суду відзиву на позовну заяви протягом тривалого розгляду даної справи. Відповідач не надав доказів попередження позивача про продаж спірного автомобіля, згоди на його відчуження та отримання позивачем коштів за відчуження спірного транспортного засобу. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на придбання спірного майна під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, доказів зворотного відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки другий з подружжя не довів іншого. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (аналогічна правова позиція викладена у постанові КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ від 07 жовтня 2020 року у справі № 760/18983/16-ц). Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що спірний транспортний засіб придбаний відповідачем за його особисті кошти, як і не містить доказів того, що автомобіль був придбаний не в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Аналогічна правова позиція щодо правомірності стягнення коштів за правочином, вчиненим одним з подружжя без згоди іншого висвітлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 726/2165/15-ц (провадження № 61-5530св18). Так, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ч.17 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом та майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.19 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуде за час шлюбу. Відповідно до ч. 24 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Оскільки спірне майно вже було відчужене відповідачем на час звернення з позовом, воно не підлягало поділу в натурі, а з огляду на вимоги п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» його вартість лише враховувалась при поділі. Таким чином, оскільки позивачем не було заявлено вимог про поділ майна в натурі і припинення права на частку, внесення грошової суми на депозитний рахунок суду також не вимагалося. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Київського апеляційного суду від 01.10.2020 у справі № 755/6668/20. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що спірний автомобіль, придбаний за час шлюбу сторін по справі та матеріали справи не містять доказів того, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача, окрім того поділ у натурі спільного майна є неможливим, оскільки відповідач здійснив відчуження даного автомобіля на власний розсуд без згоди позивачки, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог про стягнення грошової компенсації з відповідача на користь позивачки за 1/2 частину вказаного автомобіля у сумі 120 525,00 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved