Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в рахунок часткового погашення заборгованості за Рамковою угодою № FW 1101.493 від 25 вересня 2009 року, Договору про надання траншу № 1101.26295/ FW 1101.493ДТ1 від 25 вересня 2009 року, Договору про надання траншу № 1101.26295/ FW 1101.493ДТ2 від 07 жовтня 2009 року, що перебуває у заставі АТ «ПроКредит Банк» відповідно до договору застави рухомого майна № FIL. 115962-ДЗ2 від 06.10.2009 року, а саме транспортний засіб: тип - легковий седан, марка BMW, модель 523/Е60 випуску 2008 року, колір чорний, № шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER] на загальну суму заборгованості 287376 гривень 89 копійок, що підлягає сплаті з вартості предмета застави шляхом реалізації предмету застави на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження та стягнути судовий збір. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач умови договору по поверненню траншу, який забезпечений заставою рухомого майна не виконує, і вони вимушені звернутися до суду з проханням звернути стягнення на рухоме майно, що перебуває в заставі АТ «ПроКредит Банк», а саме: автомобіль ВMW. 18.09.2014 року до суду надійшла заява позивача «ПроКредит Банк» про збільшення розміру позовних вимог, за якою загальну суму заборгованості була збільшена позивачем до 2391326 гривень 36 копійок (а.с. 102-108). У відкритому судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» Гнатенко О.М., яка діє на підставі довіреності від 04.07.2014 року (а.с. 43.81,163), просить суд задовольнити позов з підстав викладених в позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог. Представник банку, також пояснила суду, що «ПроКредит Банк» має всі законні підстави звернути стягнення на заставне майно в рахунок погашення заборгованості, оскільки відповідачка тривалий час не виконує взяті на себе зобов'язання, зокрема і не виконує рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 29 червня 2011 року. Зазначивши в категоричній формі суду, що неявка відповідачки та третьої особи на розгляд справи в суді та зміна адреси відповідачки для листування, має лише одну мету, затягнути розгляд даної цивільної справи. При цьому, надала до суду світлокопії рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 29 червня 2011 року та копії Ухвал Апеляційного суду Полтавської області (196-205). У відкрите судове засідання відповідачка [PERSON], не з'явилася, про час і місце судового розгляду призначеного на 12.03.2015 року та на 25.03.2015 року повідомлялася в установленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення на судове засідання призначене на 12 березня 2015 року (а.с. 184) та надісланим до суду електронною поштою клопотанням від 25 березня 2015 року (а.с. 186-187). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], у відкрите судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду призначеного на 12.03.2015 року та на 25.03.2015 року повідомлявся в установленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення на судове засідання призначене на 12 березня 2015 року (а.с. 185) та надісланим відповідачкою до суду електронною поштою клопотанням від 25 березня 2015 року (а.с. 186-187), про причини неявки суду не повідомив, що в свою чергу свідчить про їх відношення до участі в судових засіданнях по розгляду вище зазначеної цивільної справи. Суд вважає, що відповідно до ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду, відповідачки та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору фактично відмовилися від захисту своїх прав в суді та погодилися на проведення судового розгляду без їх участі, оскільки на жодне судове засідання після відновлення провадження в справі відповідачка [PERSON], та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], не з'явилися, при цьому відповідачка свої клопотання до суду надсилала електронною поштою, а відповідно до змісту ст. 169 України суд має право у разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. На думку суду відповідачка свою правову позицію з приводу звернення «ПроКредит Банка» з позовом до неї, висловила в своїх заявах пар призначення експертизи (а.с. 57-58) та заяві про витребування доказів (а.с. 59-60). Виходячи із змісту ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, в матеріалах справи є достатньо доказів для прийняття рішення по суті справи, а враховуючи відношення відповідачки до особистої участі в судових засіданнях, такий розгляд справи жодним чином не буде порушенням прав відповідачки та третьої особи, як сторони у цивільному процесі. Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, вивчивши правові норми, які регулюють дані правовідносини, заслухавши пояснення представника позивача «ПроКредит Банк», приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що дійсно між сторонами була укладене рамкова угода № FW 1101.493 від 25 вересня 2009 року та договір про надання траншу № 1101.26295/ FW 1101.493ДТ1 від 25 вересня 2009 року, договір про надання траншу № 1101.26295/ FW 1101.493ДТ2 від 07 жовтня 2009 року, що підтверджується відповідними світлокопіями вище зазначених документів (а.с. 11-25). Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства та в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Боржниця, як встановлено ст. 527 ЦК України, зобов'язана виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання. Відповідно до змісту резолютивної частини рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 29 червня 2011 року, яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області 01 серпня 2012 року, з [PERSON] на користь АТ «ПроКредит Банк» стягнуто заборгованість за рамковою угодою № FW 1101.493 від 25 вересня 2009 року, Договору про надання траншу № 1101.26295/ FW 1101.493ДТ1 від 25 вересня 2009 року, Договору про надання траншу № 1101.26295/ FW 1101.493ДТ2 від 07 жовтня 2009 року, сумі 287376 гривень 89 копійок та судові витрати в розмірі 1820 гривень (а.с. 199-201, 196-198). Відповідно до змісту вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зобов'язання виконання вказаних вище договорів [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» забезпечено договором застави рухомого майна, що підтверджується світлокопією договору застави рухомого майна № FIL. 115962-ДЗ2 від 06.10.2009 року, а саме транспортного засобу: тип - легковий седан, марка BMW, модель 523/Е60 випуску 2008 року, колір чорний, № шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER] (а.с. 26-30). Ст. 589 ЦК передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Дана стаття кореспондується з ч. 2 ст. 590 ЦК, якою встановлено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно з вимогами ч.1 ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Виходячи із змісту вимог ч.3 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Виходячи із змісту вимог ч. 1 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Під час судового засідання встановлено, що «ПроКредит Банк» виконав вимоги вище зазначених Законів, що підтверджується світлокопіями витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 07.10.2009 року (а.с. 33-34), витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) від 12.07.2013 року (а.с. 35) та повідомлення вимога від 24.12.2013 року (а.с. 36-37). Суд під час судового розгляду даної цивільної справи виходить також з того, що посадові особи банку, які здійснювали підготовку документів, розрахунків, підписували їх та надавали дані документи до суду, в силу своєї компетентності та службових обов'язків несуть відповідальність за видані ними документи, а доказів про оскарження їх рішень, або їх недійсність на момент розгляду справи, відповідачем суду не надано, як і не встановлено в ході судового засідання. При розгляді та винесенні рішення по даній цивільній справі суд, також керувався правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 04 вересня 2013 року № 6-73 цс 13. Так, відповідно до викладеної правової позиції в постанові ВСУ - наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка судом вказують на наявність законних підстав для задоволення позову Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до [PERSON], про звернення стягнення на предмет застави. Задовольняючи позовну заяву - Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], про звернення стягнення на предмет застави, суд виходить із засад справедливості, добросовісності, виваженості, розумності відповідно до вимог ст. 3 ч. 1 п. п. 5, 6 Цивільного кодексу України. Відповідно до змісту вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому виходячи із змісту вище зазначеної норми з відповідачки - [PERSON]на користь позивача - Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» необхідно стягти суму сплачену банком судового збору (а.с. 1).

Outcome: approved