Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» звернувся до відповідачки [PERSON] з позовом про відшкодування шкоди у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.11.2017 року між громадянином [PERSON] та ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту CLAU № 10330, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом «Infiniti» д/н [NUMBER] . 07.12.2017 року на мосту Патона в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Infiniti» д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та «Suzuki» д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] В результаті ДТП автомобіль «Infiniti» д/н [NUMBER] , що належить [PERSON] , отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля заподіяна матеріальна шкода в розмірі 130 022,26 грн. Позивач здійснив виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 130 022,26 грн. Винною в даній ДТП визнано відповідачку [PERSON] На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/5668630, за яким останнє взяло на себе обов`язок здійснити відшкодування шкоди, заподіяної третім особам внаслідок експлуатації автомобіля «Suzuki», д/н [NUMBER] . 30.05.2018 року ПрАТ «СК «Уніка» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок позивача у розмірі 93 663,64 грн. Оскільки відповідачка не бажає добровільно відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням в розмірі 36 358,62 грн., позивач звертається до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 36 358,62 грн. та судові витрати по справі. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2017 року позовні вимоги задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ТДВ «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» грошові кошти в розмірі 36 358, 62 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762, 00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2019 року задоволено заяву відповідачки і заочне рішення суду від 14.02.2019 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. 24.07.2019 року від представника відповідачки до суду надійшов Відзив, відповідно до якого представник зазначає, що у результаті ДТП, що сталася 07.12.2012 року, власнику автомобіля «Infiniti» було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 93 663,64 грн. Вказаний розмір шкоди підтверджується Звітом про визначення вартості матеріального збитку від 27.12.2017 року, що виконаний суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] Вказаний Звіт визнається відповідачкою, ніким не оскаржувався та ніхто не заперечував проти його висновків. Відтак зазначений Звіт є належним доказом підтвердження розміру шкоди, завданої відповідачкою внаслідок ДТП власнику автомобіля «Infiniti».Суму шкоди було повністю відшкодовано шляхом виплати страхового відшкодування 30.05.2018 року, що здійснило ПрАТ «СК «Уніка». Проте позивач стверджує, що сума завданої відповідачкою шкоди складає не 93 663,64 грн., яка вже є сплаченою, а складає 130022,26грн., а тому відповідачка повинна сплатити додатково 36358,62 грн. Позивач обґрунтовує свої вимоги Рахунком № ВЛвС-0003938 від 14.12.2017 року та Актом виконаних робіт № ВЛвСА-003185 від 23.03.2018 року.Разом з тим представник відповідача зазначає, що вказані Рахунок та Акт не мають ніякого відношення до відповідачки та до ДТП за її участю. З наданих документів вбачається що у них перераховані роботи та запчастини, які ніяким чином не постраждали під час ДТП та не відображені у Звіті про визначення вартості матеріального збитку від 27.12.2017 року. Єдиним належним доказом розміру шкоди, завданої відповідачкою, є Звіт, за яким шкоду відшкодовано у 100% розмірі. На підставі викладеного представник відповідачки просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 05.08.2019 року від представника позивача до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій зазначено, що ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» не погоджується з аргументами та запереченнями, викладеними у Відзиві. Так, у Відзиві відповідач обмежує коло завданих у ДТП пошкоджень застрахованого у позивача автомобіля «Infiniti» лише тими, що вказані у ремонтній калькуляції № 1580 від 14.12.2017 року. Але разом з вищевказаною калькуляцією має розглядатися Дефектна відомість огляду колісного транспортного засобу від 14.12.2017 року, в якій експертом під час огляду пошкодженого автомобіля описано характер пошкоджень, назви деталей. Зіставивши назви деталей в Дефектній відомості з тими, що містяться в рахунку № ВЛвС- 0003938 від 14.12.2017 року, акті виконаних робіт № ВЛвСА-003185 від 23.03.2018 року, можна прийти до висновку, що станцією технічного обслуговування ТОВ «ВіДі-Ліберті» було відремонтовано саме пошкоджені в дорожньо-транспортній пригоді від 07.12.2017 року частини автомобіля. Крім того, у Ремонтній калькуляції експерт дещо інакше відображає інформацію, здійснює поділ на три групи: роботи, фарбування, запасні частини, натомість в Акті виконаних робіт виокремлено роботи та деталі. В Дефектній відомості зазначено ті пошкодження, що утворилися в результаті дорожньо-транспортної пригоди від 07.12.2017 року, та вони кореспондуються з усіма товарами та послугами, зазначеними в Акті виконаних робіт, за виключенням дрібних розхідних матеріалів, що не вказані в Ремонтній калькуляції. На підставі викладеного представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у Відзиві на позов, просив відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 15.11.2017 року між громадянином [PERSON] та ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту CLAU № 10330, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом «Infiniti» д/н [NUMBER] . 07.12.2017 року на мосту Патона в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Infiniti» д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Suzuki» д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . В результаті ДТП автомобіль «Infiniti» д/н [NUMBER] , що належить [PERSON] , отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля заподіяна матеріальна шкода. Позивач на підставі заяви [PERSON] здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 130 022,26 грн., виходячи із наданих вказаною особою рахунку № ВЛвС-0003938 від 14.12.2017 року та акту виконаних робіт № ВЛвСА-003185 від 23.03.2018 року. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON] , що підтверджується постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 02.04.2018 року (а.с. 23). На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5668630. 30.05.2018 року ПрАТ «СК «Уніка» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» у розмірі 93 663,64 грн., що підтверджується випискою від 31.05.2018 року, що була визначена на підставі Звіту про визначення вартості матеріального збитку №3864 від 27.12.2017 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 4 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. Згідно із п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоду майну третьої особи. Згідно із ст.28 та ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Статтею 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У своїх позовних вимогах позивач просить суд стягнути з відповідачки різницю між фактично завданим розміром шкоди та сумою страхового відшкодування, що була виплачена Страховою компанією «Уніка», що становить 36358, 62 грн. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує про те, що Звітом було визначено розмір матеріальної шкоди, який становить 93663, 64 грн. Саме ця сума і була виплачена позивачу у повному обсязі, а тому відповідач вважає, що шкода повністю була виплачена Страховою компанією «Уніка», а тому підстав для стягнення з нього коштів немає. Згідно із ст.. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 13.07.2018 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про відшкодування завданої шкоди. 12.10.2018 року відповідачем на адресу позивача було направлено відповідь, в якій було зазначено про відсутність підстав для виплати грошових коштів. Відповідно до Страхового акту від 25.12.2017 року розмір шкоди, завданої власнику автомобіля «Infiniti» д/н [NUMBER] , становить 130022, 26 грн. Такий розмір був розрахований позивачем, виходячи із Рахунку від 14.12.2017 року та акту виконаних робіт від 23.03.2018 року, що були надані ТОВ «ВіДі-Ліберті». При цьому Страхова компанія «Уніка» здійснила виплату страхового відшкодування позивачу у розмірі 93663, 64 грн., виходячи із розміру матеріальної шкоди, зазначеної у Звіті про визначення вартості матеріального збитку від 27.12.2017 року. Порядок оцінки майна детально врегульовано Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Так, згідно із ч. 1 ст. 9 Закону методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України. Відповідно до п. 8.5.6 Методики оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року, у разі документального підтвердження відновлення КТЗ чи його складової частини на спеціалізованому для даної моделі КТЗ підприємстві розрахунки вартості ремонтно-відновлювальних робіт проводяться на підставі вартості однієї нормо-години ремонтних робіт цього підприємства. Згідно із п. 8.5.10 та 8.5.11 Методики при визначенні вартості складових частин КТЗ, що підлягають заміні, пріоритетними є дані про вартість складових частин, які поставляє виробник КТЗ у мережу своїх офіційних дилерів у регіоні. У своїх позовних вимогах позивач стверджує про те, що ТОВ «ВіДі-Ліберті» є офіційним дилером автомобілів Інфініті в Україні та має у своєму складі сертифіковану СТО, на якій і проводився ремонт автомобіля, що був пошкоджений в результаті ДТП, а тому надані Товариством рахунок та Акт виконаних робіт не суперечать вимогам чинного законодавства та чітко відображають витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом цього транспортного засобу. Але слід зазначити, що якщо порівняти перелік необхідних робіт та запчастин, які зазначені у Звіті, із переліком проведених робіт та встановлених запчастин відповідно до Акту, то вбачається, що в Акті зафіксовані відремонтовані та встановлені запчастини, які абсолютно не постраждали під час ДТП. Зокрема, не передбачено Звітом необхідності у таких роботах, які зафіксовані в Акті: № 1, 2, 4, 8-12, 14, 15, 27, 31-38, 41-49, 52-56; також не передбачено Звітом необхідності у таких запчастинах, які зафіксовані в Акті, а саме: № 1, 3-11, 13, 15, 17, 18, 20, 21, 23-81. Таким чином, суд вважає, що посилання позивача на Рахунок та Акт виконаних робіт є безпідставними та необґрунтованими, а тому вказані докази не можуть бути взяті судом до уваги, як доказ розміру шкоди, що виплачена постраждалій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача шкоди у розмірі, зазначеному позивачем, оскільки Страховою компанією у повному обсязі відшкодовано завдану позивачу шкоду, а тому підстав для задоволення позову не має. Що стосується заяви представника відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між відповідачкою та адвокатом Матвійчуком Д.В. 26.04.2019 року був укладений Договір про надання правової допомоги. На виконання вказаного Договору адвокатом було складено Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (уточнений), відповідно до якого розмір витрат на правничу допомогу адвоката станом на 18.11.2019 року становить 11000, 00 грн. Але при цьому слід зазначити, що жодних доказів на підтвердження того, що відповідачкою було здійснено оплату витрат на правничу допомогу, представником відповідачки суду не надано, у зв`язку з чим суд вважає вимоги представника відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу безпідставними. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed