Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Позивач, який є стороною виконавчого провадження звернувся до суду із даним цивільним позовом в якому, посилаючись на норми цивільного процесуального закону щодо здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, просить скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та зобовязати ВДВС вчинити дії у виконавчому провадженні, стороною якого він є. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги заяви в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених у заяві підстав. На запитання головуючого щодо порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності державного виконавця, пояснила що їй, як представнику позивача відомо про порядок їх оскарження, однак позивач вирішив захистити свої права саме шляхом подачі до суду позову, а не відповідної скарги. Відповідач і представник відповідача в судове засідання не прибули. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. З досліджених в судовому засіданні наданих на вимогу суду належним чином завірених копій матеріалів виконавчого провадження № 31443569 вбачається наступне. Постановою від\~29 лютого 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 31443569 за яким позивач є стягувачем (а.с. 61). Постановою державного виконавця ВДВС Васильківського МРУЮ [PERSON] від 25.09.2013 року вказане виконавче провадження № 31443569 закінчено у звязку з виконанням рішення суду (а.с. 59). Разом з цим, при вирішенні даної справи суд враховує встановлені нормою статті 1 ЦПК України завдання цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, яка передбачає диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Одночасно, суд враховує, що між сторонами склалися правовідносини, які врегульовано положеннями Закону України «Про виконавче провадження», стаття 1 якого визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення). Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Отже, позивач є стороною виконавчого провадження № 31443569, а саме: стягувачем. Частина перша статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Тобто, норма частини першої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» прямо і чітко надає стягувачу можливість оскаржити рішення державного виконавця до суду. Одночасно, слід наголосити, що за змістом статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» використовується термін «скарга» у виконавчому провадженні, яка подається у письмовій формі. Термін «скарга» також використано і у Розділі VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Так, згідно із статтею 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Тобто, [PERSON], як стягувачу у виконавчому провадженні № 31443569 цивільний процесуальний закон надає можливість звернутися до суду саме із скаргою на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця без необхідності звернення із позовом в загальному порядку. Відповідно до частини другої статті 384 ЦПК України, скарга подається до суду, який видав виконавчий документ. Отже, при поданні скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця не застосовуються правила підсудності, передбачені Главою 1 Розділу ІІІ ЦПК України, що вказує на очевидну процесуальну відмінність таких документів як «позов» і «скарга». Також, вирішуючи питання про відмову у задоволенні позову, суд безумовно враховує надані в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6 наступні розяснення: -відповідно до\~статті 383 ЦПК України, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи; при цьому вони набувають процесуального статусу заявника; на підставі статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник (пункт 4); -враховуючи положення\~статті 383 ЦПК України, субєктом оскарження може бути державний виконавець чи інша посадова особа державної виконавчої служби, які представляють орган державної виконавчої служби, зазначений у статті 3\~Закону України «Про державну виконавчу службу» (пункт 5); -інші учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, визначених у статті 7\~Закону України «Про виконавче провадження», мають право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого згідно із вимогами\~ЦПК України, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина четверта статті 82 Закону України «Про виконавче провадження») (пункт 6); -скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України), незалежно від місця виконання судового рішення (пункт 12); -скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 5 частини сьомої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги; якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення\~статті 121 ЦПК України; у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК України, якими врегульовано аналогічні питання (пункт 13); -ураховуючи, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невідємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні\~розділом VII ЦПК України, ні Законом України «Про судовий збір» (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується (пункт 14); -за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам\~статей 210,\~213,\~387 ЦПК України; виходячи зі змісту статті 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи (пункт 18). Крім того, суд звертає увагу на особливий процесуальний статус осіб за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, до яких належать особа, яка подала скаргу, а також державний виконавець чи інша посадова особа державної виконавчої служби, які представляють орган державної виконавчої служби, які є субєктом оскарження. Проте, у поданій до суду позовній заяві [PERSON] відповідно до статті 30 ЦПК України, визначив сторонами в цивільному процесі себе, як позивача та відділ Державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області і старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області [PERSON], як відповідачів, що на переконання суду прямо і беззаперечно свідчить про їх процесуальний статус в якості сторін у справі за позовом. Наступною ознакою за якою дане звернення [PERSON] не відноситься до скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, а є за своєю суттю, формою і змістом саме позовною заявою є те, що ним сплачено судовий збір за подачу позовної заяви з вимогами немайнового характеру, тоді як, згідно із Розділом VII ЦПК України і Законом України «Про судовий збір» не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, тобто за подання скарги судовий збір не сплачується. Іншою суттєвою відмінністю, яка відрізняє по суті скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та позовну заяву є те, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця суд постановляє ухвалу, і тільки ухвалу, тоді, як за результатами розгляду позову окрім ухвали також може бути постановлено рішення у справі. Аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] звернувся до суду в порядку передбаченому ЦПК України саме із цивільним позовом на загальних засадах, а не із скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця відповідно до норм Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». До того ж, суд враховує і виходить не тільки із назви документа із яким звернувся [PERSON], а й із субєктного складу правовідносин та осіб за «скаргою» і за «позовом», застосування правил підсудності при подачі до суду «скарги» і подачі до суду «позовної заяви», вимог законодавства щодо необхідності сплати судового збору за подачу до суду «скарги» і за подачу до суду «позовної заяви», а також із виду кінцевого рішення, яке ухвалюється судом за результатами розгляду «скарги» і «позовної заяви». При цьому, слід наголосити, що звертаючись до суду [PERSON] чітко і конкретно визначив процесуальну форму документа із яким він звернувся в якості саме «позовної заяви», а не «скарги»; також [PERSON] чітко і конкретно визначив субєктний склад осіб, як позивач і відповідачі та сплатив судовий збір за вимогами немайнового характеру. На переконання суду, такі дії позивача також додатково, прямо, беззаперечно і безумовно вказують на ту обставину, що він звернувся до суду саме із позовом, а не із скаргою, що як встановлено судом за своєю процесуальною природою є двома різними документами. Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача на запитання головуючого пояснила, що їй відомо про можливість звернення особи сторони виконавчого провадження до суду із скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, однак [PERSON] звернувся саме із позовною заявою; зазначила, що із скаргами в порядку Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» [PERSON] не звертався. Окремо слід наголосити, що суд вжив усіх можливих заходів для належної реалізації [PERSON] своїх процесуальних прав. Зокрема, ухвалою від 22 жовтня 2014 року, якою позовну заяву було залишено без руху, позивачу було розяснено про те, що законодавством, а саме: Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», встановлено спеціальний (особливий) порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, якщо особа є стороною виконавчого провадження, який передбачає право останньої звернутися до суду із відповідною скаргою, яка розглядається судом відповідно до положень Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та не передбачає необхідності заявлення цих вимог в порядку позовного провадження. У звязку з цим, позивачу було розяснено, що з урахуванням характеру його вимог та встановлення цивільним процесуальним законом спеціального (особливого) порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, який не передбачає їх розгляду в порядку позовного провадження, позивачу слід було визначитись із характером своїх прав, свобод чи інтересів, які він вважає порушеними відповідачем та, в залежності від цього, обрати відповідний спосіб їх захисту шляхом подання позову або скарги на дії, як це передбачено ЦПК України. Оскільки, з матеріалів позову, вбачається що позивач є стороною виконавчого провадження № 31443569 та вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця та державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено його права, суд приходить до висновку, що позивач для захисту своїх інтересів має право звернутися до суду із відповідною скаргою в порядку передбаченому Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Суд переконаний, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із скаргою на рішення державного виконавця в порядку та відповідно до положень Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Таким чином, враховуючи, що позивач є стороною виконавчого провадження та вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця та державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено його права, суд приходить до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, оскільки законом передбачено право особи на звернення до суду із відповідною скаргою, а не в порядку позовного провадження. Порядок і строки подання такої скарги регламентовано Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Їх розгляд судом також здійснюється відповідно до положень Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та не передбачає необхідності заявлення цих вимог в порядку позовного провадження. Отже, з урахуванням характеру вимог позивача, характеру правовідносин, що склалися між сторонами та встановлення цивільним процесуальним законом спеціального (особливого) порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, який не передбачає їх розгляду в порядку позовного провадження, суд приходить до висновку, що позовна заява є безпідставною. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позову слід відмовити в повному обсязі з тих підстав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed