Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

позивач у листопаді 2016р. пред»явив в Голосіївському районному суді м.Києва позов до відповідачки про розірвання шлюбу. Зазначав, що з 06.03.1982р. перебуває з відповідачкою в шлюбі, зареєстрованому у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №101. Від цього шлюбу мають чотирьох спільних дітей. Всі діти повнолітні, неповнолітніх спільних дітей не мають, однак на неодноразові прохання розірвати шлюб через державний орган реєстрації актів цивільного стану відповідачка відмовляється. Спільне життя з відповідачкою не склалося, тому, що в них різні погляди на сімейне життя та обов'язки. На підставі чого в сім'ї відбувалися непорозуміння та сварки, які поступово призвели до того, що вони віддалилися один від одного. Подружні відносини між ними припинені з кінця 2008 року, а з січня 2009 року проживають окремо. З цього часу спільне господарство не ведеться, спору про спільне майно немає. На даний час він спільно проживає з іншою жінкою з якою веде спільне господарство, та бажає укласти новий шлюб. З цих підстав вважає збереження сім'ї і подальший формальний шлюб, неможливим, просить шлюб розірвати. Відповідачка подала заяву про визнання позовних вимог, просила розглянути справу в її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, заяви сторін, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що 06.03.1982 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, зареєстровано укладений сторонами шлюб, про що складено відповідний актовий запис №101. Від цього шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. За змістом ст.174 ЦПК України, а відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачка подала до суду заяву, в якій визнає позов безумовно. Визнання позову відповідачем не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), тому суд, з урахуванням наведених положень ст.175 ЦПК України, вважає ухвалити рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. На підставі наведеного, ст.ст. 21, 24, 104, 105, 110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved