Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

позивач просить суд шлюб, укладений між сторонами, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області, актовий запис № 84 від 27.08.1994 року, - розірвати без надання терміну на примирення, обґрунтовуючи позов наступним. З відповідачем по справі вона перебуває у шлюбі з 27.08.1994 року, який того ж дня був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області, актовий запис № 84 від 27.08.1994 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Від спільного шлюбу мають двох дітей доньку та сина, але на даний момент неповнолітнім є - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження, виданим виконавчим комітетом Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області 01 березня 2011 року актовий запис № 2. Їхній неповнолітній син зареєстрований та проживає з нею за вищевказаною адресою. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки кожного з подружжя, з ведення спільного господарства, що призвело до розпаду сім`ї ще в 2014 році і тоді вона подала до суду позовну заяву про розірвання нашого шлюбу. Але відповідач умовив її відмовитися від позовних вимог про розірвання шлюбу, пообіцявши, що змінить своє ставлення до неї, до дітей, до сім`ї, а також свої погляди на сімейні відносини та обов`язки. Однак, відповідач забув свої обіцянки щойно було закрито судову справу. На даний час відповідач вважає, і постійно доводить це своїми діями, що дружина має лише обов`язки і у всьому повинна підкорятися чоловікові. Отже, відповідач порушує ст. 51 Сімейного кодексу України, в якому зазначено, що дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. У них також різні погляди на життя і сімейні цінності. З точки зору і дій відповідача для нього є неприйнятним положення ст.55 Сімейного кодексу України про те, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. На цьому грунті у них виникають сімейні сварки, при чому в присутності дитини. Їхнє сімейне життя стало нестерпним для неї вже більше 5-ти років, а також для її мами [PERSON] , 1941 року народження, адже вони проживають у її будинку. Фактично сім`я розпалась, оскільки шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені ще з 2017 року , спільне господарство також не ведеться, але відповідач зайняв собі кімнату і проживає в ньому ж будинку, його метою є вчинення в сім`ї сварок та бійок. Вона терпіла кілька років, його знущання вона вгамовувала своїми силами, підключаючи до цього своїх родичів, але 08.06.2019 року змушена була викликати поліцію, щоб відповідача притягнули до відповідальності за насилля в сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим і суперечить її інтересам та інтересам їхньої неповнолітньої дитини, який психологічно страждає від сварок та бійок, які вчиняє його батько. Спору про поділ майна поки що немає. Питання про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] вона буде вирішувати в окремому провадженні. Підстав для примирення не вбачає. Про її намір розірвати їхній шлюб відповідачу вона не повідомила, тому що боїться його реакції у вигляді чергового насилля. Тому, даний позов до суду подає саме вона. Відповідно до ч. 2 ст.104 Сімейного кодексу України однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання. Частиною 3 ст. 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. Відповідно до ч. 1. ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача визнав та не заперечував проти їх задоволення. Якщо цього хоче позивач, то не хай вона попробує бути сама. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши сторони та дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про винесення рішення про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 СК України). Згідно положень ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 27.08.1994 року уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом ЗАГСу Кагарлицької РДА, про що було зроблено актовий запис під № 84. Від шлюбу сторони мають двох дітей, один з яких є неповнолітнім: [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та перебувають на утриманні позивача. Подружжя спільного господарства не веде, позивач має бажання розірвати шлюб та відповідач проти цього не заперечує. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу позивач залишається на прізвищі [PERSON] . Що стосується судових витрат, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати по справі. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. З наведеної норми процесуального закону вбачається, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, на такого учасника справи покладається обов`язок компенсувати судові витрати по справі у вигляді сплати судового збору лише у розмірі 50 відсотків, адже інші 50 відсотків компенсуються позивачеві за рахунок державного бюджету. Враховуючи викладене, слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені позивачем судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 384 грн. 20 коп., а також повернути позивачу 50 відсотків, тобто 384 грн. 20 коп. сплаченого судового збору з державного бюджету. На підставі ст.. ст. 110, 112 СК України, Законом України «Про Державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved