Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач у вересні 2014 року звернувся до суду з даним позовом , посилаючись на те, що він є власником земельних ділянок площею 0,0496 га та 0,25 га , що розташовані на території Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області по [ADDRESS]. Відповідач по справі [PERSON] є власником сусідньої земельної ділянки , яка розташована по [ADDRESS] та знаходиться через дорогу напроти земельних ділянок позивача. Позивач зазначає, що відповідачем в 2010 році було здійснено самовільне захоплення земель загального користування , а саме вулиці, шляхом встановлення паркану, котрим відгороджено територію 2 м шириною і 40 м довжиною. Внаслідок цього, значно зменшився розмір земель загального користування, звузилися проїжджа частина вулиці, виникли ускладнення для проїзду комунального транспорту, автомобілів швидкої допомоги, пожежної служби, снігоочисної техніки. Позивач неодноразово звертався до Державної інспекції сільського господарства в Київській області, Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області, Вишгородську районну державну адміністрацію, управління Держземагенства у Вишгородському районі , однак відповідні органи надали йому відповіді, які не вирішили питання щодо самовільного захоплення частини вулиці відповідачам, а тому він змушений звернутися до суду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить про їх задоволення з викладених в позові підстав. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, сільський голова надав суду заяву в якій просить розглянути справу без участі їх представника. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником земельних ділянок площею 0,0496 га та 0,25 га , що розташовані на території Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області по [ADDRESS] на підставі державних актів про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 320184 та серії ЯЛ № 320185 від 08.08.2011 року (а.с. 12-15). Відповідач по справі [PERSON] є власником сусідньої земельної ділянки , яка розташована по [ADDRESS] та знаходиться через дорогу напроти земельних ділянок позивача. Судом встановлено, що 18.08.2010 року та 05.10.2010 року мешканці [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зверталися із заявою до голови Ясногородської сільської ради з приводу самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки (дороги). Відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.152 3К України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Ст. ст. 125, 126 цього ж Закону передбачають, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Як вбачається з матеріалів справи позивач неодноразово звертався до Державної інспекції сільського господарства в Київській області, Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області, Вишгородську районну державну адміністрацію, управління Держземагенства у Вишгородському районі з приводу самовільного зайняття відповідачем земель загального користування. Згідно відповіді Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 30.04.2014 року №14-07/2846 вбачається, що перевіркою встановлено, що [PERSON] використовує земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 671773 та ЯЖ № 671774 , при цьому межові знаки на місцевості відсутні. З метою усунення виявленого порушення та підтвердження можливого самовільного зайняття [PERSON] неналежним йому земельних ділянок видано припис від 08.08.2013 року №П-85/185 (а.с.17). Крім того, листом Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 09.08.2013 року №14-07/4119 повідомлено позивача, що встановити факт самовільного зайняття земельної ділянки земель загального користування (частина дороги по [ADDRESS]) не є можливим в зв'язку з відсутністю межових знаків земельних ділянок. Твердження позивача, що відповідачем [PERSON] було здійснено самовільне захоплення земель загального користування, а саме вулиці, шляхом встановлення паркану, котрим відгороджено територію 2 м шириною і 40 м довжиною. Внаслідок цього, значно зменшився розмір земель загального користування, звузилися проїжджа частина вулиці не підтверджено в силу ст.58 ЦПК України належними та допустимими доказами, а тому є необґрунтованими. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 83 Земельного кодексу України, земельні ділянки, які належать на праві власності територіальній громаді сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ним. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Враховуючи вищевикладене, посилання позивача на те, що [PERSON] самовільно зайняв частину земельної ділянки (частину дороги) не знайшли свого підтвердження та жодним чином не відноситься до земельних ділянок відповідача, межі земельних ділянок яких встановлено в натурі (на місцевості), та яким не належить право власності на дорогу, а тому позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача. В порушення норм ст.60 ЦПК України, позивач не надав суду жодних письмових доказів зайняття на сьогодні дороги загального користування відповідачем [PERSON] Більш того, позивачем взагалі не доведений факт того, що земельна ділянка, яку за твердженнями позивача самовільно зайняв відповідач, є ділянкою загального користування дорогою. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed