Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

Позивач, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», у листопаді 2019 року, звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № 0861845901/Т/972140 від 16 липня 2012 року, яка склалася станом на 30 вересня 2019 року, у сумі 17 899 гривень (а.с.1-2). В обґрунтування позовних вимог вказав, що 16 липня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0861845901/Т/972140. 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого товариство набуло прав вимоги до позичальників банку, що зазначені у додатку № 1 до договору. Пунктом 2.2 договору про відступлення прав вимоги передбачено, що після сплати ціни договору, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуває усі права кредитора за основними договорами, в тому числі, право вимагати від боржників належного виконання зобов`язань, сплати грошових коштів, відсотків, штрафних санкцій, неустойок у розмірах, що встановлені у додатку № 1 до договору. Так, відповідно до додатку № 1 до цього договору, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до [PERSON] на суму 17\~899 гривень, з яких 10\~000 гривень заборгованість за кредитом, 1 гривня заборгованість за відсотками за користування кредитом, 7750 гривень заборгованість за комісією, 148 гривень штраф та пеня. Після укладення договору про відступлення права вимоги, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не здійснювалось будь-яких нарахувань відповідачці. Через те, що після повідомлення боржниці про заміну кредитора у зобов`язанні, остання грошові кошти так і не повернула, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду із цим позовом. Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року у справі відкрито спрощене провадження, без виклику сторін (а.с. 30). Відповідачці надсилалась ухвала про відкриття провадження у справі, однак нею не вчинено дій із отримання поштової кореспонденції. Відповідно до вимог ст. 272 ЦПК України, відповідачка є такою, що належним чином повідомлена про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористалась (а.с. 35). Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 липня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0861845901/Т/972140 на споживчі потреби. Пунктом 2.1 кредитного договору визначено, що розмір кредиту становить 10\~000 гривень. Пунктом 2.1.1 кредитного договору визначено, що розмір процентної ставки за користування кредитом становить 0,01% річних. Згідно із п. 2.1.2 кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку комісію за супроводження кредиту в розмірі 325 гривень щомісячно, що становить 3,25 % від суми виданого кредиту, та включається до розміру щомісячного платежу. А згідно із п. 2.1.2.1 кредитного договору, в день його підписання позичальник має сплатити банку комісію у розмірі 2,25% від виданого кредиту, за надання кредитних коштів. Відповідно до п. 3.5 кредитного договору, нарахування комісії за супроводження кредиту здійснюється щомісячно, в останній банківський день місяця, починаючи з місяця надання кредиту, на повну суму кредиту, наданого позичальнику, незалежно від фактичної кількості днів користування кредитом в поточному місяці (а.с. 3-4). Згідно із графіком погашення кредиту, що є додатком до договору, у період часу з 16 липня 2013 року по 15 липня 2015 року відповідачка мала сплатити банку комісію у сумі 7800 гривень та 1 гривню 06 копійок відсотків за користування кредитом (а.с. 4 зворот). Факт видачі кредитних коштів відповідачці підтверджується заявою на видачу готівки № 528220 від 16 липня 2013 року (а.с. 11). Відповідно до розрахунку, що виконаний позивачем станом на 30 вересня 2019 року, заборгованість відповідачки за кредитним договором № 0861845901/Т/972140 від 16 липня 2013 року становить 17\~899 гривень, з яких 10\~000 гривень заборгованість за кредитом, 1 гривня заборгованість по відсотках за користування кредитом, 7750 гривень - заборгованість за комісією, та 148 гривень пеня (а.с. 15). 23 березня 2018 року між ПАТ «Акта Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги, предметом якого є відступлення банком на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимог до позичальників, що зазначені у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків, інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами про надання кредиту (оверрдрафту), договорами поруки, застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно із реєстром у Додатку № 1 до цього договору. ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуває прав кредитора після внесення у повному обсязі ціни договору (а.с. 19-20). Відповідно до витягу із додатку № 1 до договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року, предметом відступлення, зокрема, є заборгованість [PERSON] за кредитним договором № № 0861845901/Т/972140 від 16 липня 2013 року у сумі 17\~899 гривень, з яких 10\~000 гривень заборгованість за кредитом, 1 гривня заборгованість по відсотках за користування кредитом, 7750 гривень заборгованість за комісією та 148 гривень пеня (а.с. 21). 22 березня 2018 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» сплачено ціну договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 14408 (а.с. 18). 27 березня 2018 року, на виконання умов кредитного договору, [PERSON] надіслано повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні у зв`язку із укладенням договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року (а.с. 16). Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Згідно із вимогами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із вимогами ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно із вимогами ст. 1054 ЦК України, банк зобов`язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Нормою ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ПАТ «Актабанк» уклав із [PERSON] кредитний договір та надав їй у тимчасове користування грошові кошти на умовах їх повернення, по мірі витрачання зі сплатою відсотків за користування грішми. Позичальниця умови договору належним чином не виконує, оскільки кредитні кошти витратила, після чого їх кредитору не повернула і відповідні платежі у вигляді відсотків за користування кредитними коштами не здійснила. Внаслідок цього, право позивача, який на підставі договору про відступлення прав вимоги набув прав кредитора у зобов`язанні, на повернення йому його власності кредитних коштів та відсотків, що нараховані за час користування грішми, у розмірі, який встановлено у додатку № 1 до договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року, а також сплати позичальницею пені за неналежне виконання нею умов кредитного договору, порушено, а тому підлягає судовому захисту. ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» має право вимагати стягнення вказаної заборгованості з [PERSON] , і реалізував це право, звернувшись до суду. З цих підстав позовні вимоги про стягнення заборгованості із [PERSON] в частині стягнення заборгованості за кредитом, по відсотках за користування кредитом, а також пеня, підлягають задоволенню. Разом із цим, вимоги позивача про стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст. 215 ЦК України). Так, за положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України, правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів». Законом України № 3795-VI від 22.09.2011 року доповнено ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» абазами наступного змісту: «Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, що не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Законом України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, яка здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Отже,\~\~послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Зазначене узгоджується із висновками, які зроблені судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 06 вересня 2017 року під час розгляду справи № 531/648/15-ц. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, банки не мають\~права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну\~користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору, тощо). Відповідно до постанови Верховного Суду від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17, несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Встановлення у договорі щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості є підставою для визнання кредитного договору недійсним в цій частині. Аналогічний висновок щодо протиправності встановлення у кредитному договорі комісії за супроводження кредиту викладено і у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року по справі № 370/140/19. Виходячи із принципів справедливості та добросовісності, як засад цивільного законодавства, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено законом. ПАТ «Актабанк», як первісним кредитором, у договорі про надання споживчого кредиту не було визначено те, які саме послуги, за які стягується комісія, надаються відповідачці. Встановлений розмір щомісячної комісії, що дорівнює 3,25 % від суми виданого кредиту, незалежно від залишку заборгованості за кредитом, а на рік становить 39% від суми виданого кредиту, вочевидь не відповідає принципам справедливості та добросовісності. Жодних доказів про будь-які дії кредитора із обслуговування кредиту, при стягненні коштів у такому розмірі, що за строк дії договору кредиту становить 78% від суми виданого кредиту, суду не надано. Матеріалами справи не підтверджується те, що кредитор, надавши позичальниці грошові кошти у тимчасове платне користування, здійснював якісь дії із супроводження кредиту. Через це суд приходить до висновку, що правочин в частині сплати позичальницею коштів кредитору за начебто супроводження (управління) кредитом, тобто щомісячної комісійної винагороди, є нікчемним в силу закону. Спираючись на норми ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд застосовує наслідки недійсності цього нікчемного правочину з власної ініціативи, через що вимога щодо стягнення з відповідачки заборгованості за комісією задоволенню не підлягає. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню із відповідачки у повному обсязі, оскільки внаслідок заявленої ціни позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» сплачено мінімальний розмір судового збору у сумі 1921 гривня. На підставі викладеного,

Outcome: partial