Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Представник Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» Гребенюк Олександр Сергійович звернувся до суду з вказаним позовом та просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 17633 грн. 18 коп. за кредитним договором №б/н від 27.01.2016, яка складається з наступного: 3329 грн. 35 коп. - тіло кредиту; 4134 грн. 69 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 7603 грн. 27 коп. - пеня за прострочене зобов`язання; 1250 грн. 00 коп. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн.00 коп. штраф (фіксована частина), 815 грн. 87 коп. штраф (процентна складова). Також просить стягнути судові витрати в розмірі 1921 грн. 00 коп. Позов обґрунтовано тим, що 27.01.2016 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] в порядку ч.1 ст. 634 та ч.2 ст. 638 ЦК України був укладений кредитний договір шляхом прийняття пропозиції та приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до цього кредитного договору відповідач отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 300 грн. на картковий рахунок, а саме: кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду» з терміном дії до серпня 2019 року включно. Однак, відповідач умови кредитного договору щодо внесення чергових платежів на погашення використаних кредитних коштів належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка з урахуванням усіх складових боргу, станом на 26.02.2019 становить 17633 грн. 18 коп. Наявність заборгованості, внаслідок невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позивач підтверджує розрахунком, який додає до позовної заяви, та випискою по особовому рахунку. Зазначає, що відповідач порушив зобов`язання по тілу кредиту з 01.01.2016, по відсотках - з 17.01.2018, по пені - з 01.09.2017. Посилаючись на обов`язковість договору для виконання сторонами, а також на положення ст. ст. 509, 525, 526, 599, 610, ст.1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України позивач просить суд стягнути всю суму заборгованості за кредитом. Ухвалою суду від 02 травня 2019 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. При відкритті провадження відповідачу було роз`яснено його право подати суду відзив на позовну заяву і всі наявні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою суду від 18.06.2019 справу призначеного в судове засідання з повідомленням (викликом) сторін, оскільки на адресу суду повернувся конверт з відміткою працівника поштового зв`язку «За закінченням встановленого строку зберігання». Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в двічі судове засідання не з`явився, відзив у встановлений судом строк на позов без поважних причин не надав, заяв, клопотань на адресу суду від нього не надходило, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до ч.2 ст. 191 ЦПК України. Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гребенюк О.С. в судове засідання не з`явився, в клопотанні не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду, у разі виникнення обставин, викладених в ч.1 ст. 280 ЦПК України. Суд за згодою позивача ухвалив проводити заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України та вирішити її на підставі наявних доказів. Судом встановлені наступні обставини. 27.01.2016 відповідач [PERSON] подав позивачу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.10). 21.05.2018 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило свою назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» встановлено основні умови кредитування з використанням різних типів кредитної картки (а.с.11). За цими Тарифами пільговий період з використанням кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» надається тривалістю 55 днів за умови погашення позичальником до 25 числа кожного місяця 7% кредитних коштів, але не менше 50 грн. Також зазначені: базова відсоткова ставка в місяць з 01.04.2015 - 3,6%, обов`язковий щомісячний платіж з 01.04.2014 -5 % від заборгованості, але не менше 100 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів - 0,24% за кожен день прострочення; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань 500 грн+5% від суми заборгованості. (а.с.11). 27.01.2016 відповідач отримав кредитну карту № [NUMBER] з терміном дії до серпня 2019 року включно, що підтверджується довідкою Банку про надані [PERSON] кредитні картки та довідкою Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, де також відображено старт карткового рахунку та всі зміни кредитного ліміту (а.с.61,62). Внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань по поверненню кредитів у відповідача виникла накопичувальна заборгованість за кредитом, що встановлено судом на підставі розрахунку заборгованості за договором від 27.01.2016 та виписки по картковому рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с.8-9, а.с.63-69). Однак, дійсна сума та складові цієї заборгованості не відповідають тій, яка заявлена позивачем до стягнення у позовних вимогах, виходячи з наступного. Розрахунок заборгованості узгоджується з даними виписки по картковому рахунку в тому, що відповідач дійсно користувався кредитними коштами з 28.01.2016 по 03.07.2016 шляхом здійснення дрібних покупок (здебільшого продуктів харчування) та зняттям невеликих сум готівкових коштів за допомогою картки, а також вносив певні суми на погашення заборгованості як шляхом поповнення карткового рахунку готівкою так і шляхом автоматичного погашення боргу внаслідок списання дрібних сум з іншої картки [NUMBER]. Остання операція по внесенню коштів на погашення боргу проведена 17.01.2018 шляхом поповнення картки готівкою на суму 880 грн. За підрахунками суду, здійсненими простим арифметичним способом на підставі виписки з карткового рахунку (а.с. 63-68), всього [PERSON] було використано на особисті (споживчі) цілі 3486,40 грн. За вказаний період (28.01.2016 - 03.07.2016) він поповнив картковий рахунок на 1050 грн в рахунок погашення боргу. Отже борг по кредиту станом на 03.07.2016 склав 2436,40 грн (3486,40 грн + 51,78 грн - 1050 грн). Згідно виписки по картковому рахунку в подальшому з кредитної картки кошти не знімались, розрахункові операції карткою не здійснювались. Відповідно до даних виписки починаючи з 01.08.2016 залишкова сума боргу збільшувалась за рахунок нарахований відсотків, пені та страхових платежів по договору. Не дивлячись на те, що позичальник більше не користувався кредитними коштами він погашав борг, поповнюючи рахунок готівкою та шляхом автоматичного погашення боргу внаслідок списання дрібних сум з іншої картки [NUMBER] 17.01.2018 відбулося останнє погашення заборгованості за кредитом готівкою на суму 880,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за договором №б/н від 27.01.2016 та випискою по особовому рахунку відповідача - карта [NUMBER] . За підрахунками суду на підставі виписки банку, встановлено, що в період з 01.08.2016 по 17.01.2018 на погашення боргу за кредитом було зараховано 2488,34 грн, які у відповідності до черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням (ст. 534 ЦПК України) розподілились на погашення витрат кредитора, пов`язаних з одержанням виконання, процентів та неустойки, за рахунок яких заборгованість відповідача за кредитом збільшилась. Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання. Відповідно до норм ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За правилами ст. 534 ЦПК України, у разі недостатності суми проведеного платукжу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, який визначається строком дії кредитної картки, що видана на виконання договору - серпень 2019 року включно. Як зазначалось вище, позивач не обраховує та не дає належний розрахунок заборгованості за кредитним договором, однак просить суд про стягнення 17633,18 грн, до складу яких окрім тіла кредиту - 3329, 35 грн, входить прострочене тіло кредиту - 4134,69 грн, пеня за прострочене зобов`язання - 7603,27 грн, пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн, а також штраф - 500 грн (фіксована сума) та 815,87 грн. (5% від загальної суми боргу). З виписки по особовому картковому рахунку вбачається, що станом на 17.01.2018 (здійснення останньої операції з погашення заборгованості) борг відповідача зріс з 2488,18 грн - до 5048,96 грн. за рахунок щомісячних страхових платежів, процентів та пені, а станом на 01.04.2019 загальний борг виключно за рахунок цих складових збільшився до 17800,02 грн. Розрахунок заборгованості за договором, доданий позивачем до позову є загальним та не містить окремого розрахунку по пені, відсоткам та «страховим платежам», за рахунок яких, згідно виписки по картковому рахунку зростала заборгованість по кредиту. При цьому, позивачем не розрахована пеня з накопичувальним підсумком, не зазначено кількість днів прострочки та сума по тілу кредиту, на яку нараховані такі санкції. Інші складові (відсотки та страхові платежі) взагалі відсутні в розрахунку заборгованості. Вочевидь, вони трансформовані (розпорошені) позивачем в інші складові, в тому числі у «прострочене тіло кредиту», про стягнення якого заявлено в позові, оскільки на виконання ухвали суду щодо усунення недоліків, позивач не виклав та не обґрунтував обставини відсутності такої складової, як проценти за кредитом . Отже, розрахунок заборгованості за кредитним договором не є достовірним доказом в розумінні ст. 79 ЦПК України. А тому, аргументи позивача про стягнення з відповідача загального боргу за кредитом в сумі 17633,18 грн не є переконливими. Крім того, суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати простроченого тіла кредиту та щодо сплати пені за прострочене зобов`язання та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приват Банку від 27.01.2016, підписана [PERSON] не мітить виду кредитної картки, суми кредитного ліміту та конкретних розмірів відсотків за користування коштами Банку та розміру неустойки. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) від 03.07.2019, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27 січня 2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01 квітня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61) Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 січня 2016 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першоїстатті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17-ц ) зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником [PERSON] кошти в сумі 2436,40 грн в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» ним не повернуті, суд з врахуванням положень частини другої статті 530 ЦК України дійшов висновку про стягнення їх з боржника на користь Банку. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 1921 грн., що відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» є мінімальним розміром за подання позову майнового характеру юридичною особою та достатнім у цій справі, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в силу ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial