Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Позивач через свого представника звернулася до суду з позовом до [PERSON] і просить зобов'язати останнього повернути їй борг у розмірі 53 500,00 грн, 3% річних в розмірі 1 121,30 грн, інфляційне збільшення в розмірі 4 815,00 грн, проценти згідно облікової ставки НБУ в розмірі 5 232,74 грн та судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 21 листопада 2016 року вона з відповідачем уклала договір позики, котрий був оформлений розпискою. Згідно умов вищезазначеного договору позивач передала, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01 березня 2017 року. Станом на 09 листопада 2017 року відповідач взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав. Таким чином, станом на 09.11.2017 сума основного боргу [PERSON] перед [PERSON] складає 2 000,00 доларів США, що за курсом НБУ складає 53 500,00 грн, 3% річних в розмірі 1 121,30 грн, інфляційне збільшення в розмірі 4 815,00 грн, проценти згідно облікової ставки НБУ в розмірі 5 232,74 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 53 500,00 грн визнавав, проти задоволення позову в іншій частині заперечував. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження умов якого останнім було складено розписку. Згідно умов вищезазначеного договору позивач передала, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01 березня 2017 року (а.с.8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що станом на день розгляду справи відповідач взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав, грошові кошти у повному обсязі не повернув у передбачений договором строк, внаслідок чого у нього перед позивачем існує заборгованість станом на 09.11.2017 у розмірі 2 000,00 доларів США, що за курсом НБУ складає 53 500,00 грн та заборгованість з 3% річних за період 01.03.2017 по 09.11.2017 в розмірі 1 121,30 грн, у зв'язку з чим суд вважає необхідним стягнути вказану заборгованість з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У такому разі, якщо порушено грошове зобов'язання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати, на думку суду, стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, а передбачені цією ж нормою проценти річних як санкція за порушення грошового зобов'язання мають бути стягнуті. Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що внаслідок знецінення лише грошова одиниця України (гривня) підлягає індексації, а іноземна валюта, яка була предметом позики, не підлягає. Така правова позиція неодноразово підтверджена рішеннями Верховного Суду України, в яких зазначено, що індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому зазначена норма ЦК може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні. У зв'язку з вищенаведеним суд не вбачає законних підстав для стягнення інфляційних втрат, які нараховані на іноземну валюту. Окрім того суду вважає необхідним відмовити позивачу в частині стягнення облікової ставки НБУ, оскільки укладений між сторонами договір позики є безпроцентний, а санкцією за його невиконання є 3% річних, які вже стягнуті судом. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного, ст. 525, 526, 527, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial