Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позиція позивача. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину в майні в якому просить: - визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та здійснити поділ житлового будинку, та визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку за вказаною адресою; - визнати за нею право власності на частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 6323385501:04:005:0097 необхідну для використання та обслуговування Ѕ частки житлового будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на Ѕ частку мотоцикла «Мустанг»-150, МТ-150-05. В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 04.07.1987 року, який розірваний 16.03.2018 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 16.03.2018 року, серія [NUMBER] . За час шлюбу вона та відповідач по справі отримали земельну ділянку під забудову по [ADDRESS] , що підтверджується Актом відведення під забудову від 04.10.1992 року земельної ділянки площею 2500 кв.м. згідно рішення Піщанської сільської ради від 15.09.1992 року. Ними було виготовлено паспорт забудови від 08.12.1992 року в якому зазначено початок забудови 01.11.1992 р., час закінчення - 01.11.1995 р. За час шлюбу ними був побудований двоповерховий будинок загальною площею 185,40 кв.м. та господарські будівлі сарай площею 40,0 кв.м., будівництво домоволодіння закінчено в 1995 році. Після закінчення будівництва було виготовлено проект про його газифікацію та підведено до будинку газ, електроенергію, водопостачання та каналізацію. Після чого було укладено договори на отримання комунальних послуг зокрема з постачання природного газу та електроенергії. Але відповідно до вимог законодавства, яке діяло на момент завершення будівництва, тобто введення будинку в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності, а також реєстрацію права власності ними вчинено не було. Лише у 2015 році було виготовлено технічну документацію на земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] , якій присвоєно кадастровий номер 6323385501:04:005:0097 та зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.11.2016 року. Після чого 03.07.2019 року було подано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації до Департаменту ДАБІ у Харківській області та зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Оформленням земельної ділянки та права власності на житловий будинок займалась вона на підставі довіреності виданої 25.01.2015 року [PERSON] . Оскільки земельна ділянка під забудову та дозвіл на будівництво були оформлені на відповідача, то відповідно документи і на право власності на будинок та земельну ділянку були в подальшому зареєстровані на нього, хоча спірний будинок побудований в період шлюбу. Оскільки добровільної згоди щодо поділу майна між нею та відповідачем не досягнуто вона вимушена звернутися до суду з даним позовом про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Крім того зазначає, що відповідно до ст. 30 ЗУ України 1992 року при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Хоча відповідно до чинного законодавства на момент здійснення приватизації земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] режим спільної сумісної власності на неї не розповсюджувався, але відповідно до ст. 120 ЗК України вона має право на частину земельної ділянки необхідної для обслуговування її частини житлового будинку. Рух справи в суді. Ухвалою судді Красноградського районного суду Харківської області від 25.09.2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Красноградського районного суду Харківської області від 13.10.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання по розгляду позовної заяви. Ухвалою судді Красноградського районного суду Харківської області від 11.12.2020 року з метою забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно: житловий будинок по [ADDRESS] , який зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Заборонено органам та суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти дій, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, відносно житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 27.01.2021 року за клопотанням відповідача з метою добровільного вирішення спору скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 11.12.2020 року. Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 22.07.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від відповідача по справі [PERSON] 12.01.2021 року до суду надійшов відзив (а.с. 117-119) в якому вказав, що позовні вимоги до нього заперечує в повному обсязі, при цьому у відзиві не зазначає заперечень проти позову на підставі яких він позов не визнає, а тільки вказує на порушення на його думку процесуального законодавства. При цьому вказував на те, що більш уточнений відзив він має намір подати після отримання відповідей на адвокатські запити та/або на ухвалу суду про витребування доказів, але в процесі розгляду справи після витребування доказів відповідач уточненого відзиву не подав. Від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив в якій вказувала на те, що на виконання ухвали судді про залишення позовної заяви без руху усунуті процесуальні недоліки позовної заяви, крім того вказувала на те, що залишення позовної заяви без руху це процесуальні дії які приймає виключно суд. Судовий збір нею сплачений відповідно до оцінки та вартості спірного майна в повному обсязі. Позиція учасників судового процесу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі на задоволенні позову наполягали з підстав викладених у позовній заяві, зокрема вказували на те, що житловий будинок сторонами по справі був повністю збудований та введений в експлуатацію у період шлюбу, на земельній ділянці відведеній для цієї мети у 1992 році, та його будівництво закінчено в 1995 році, а отже він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу незалежно від того коли на нього було зареєстроване право власності за відповідачем. Тобто на момент припинення фактичних шлюбних відносин між подружжям житловий будинок був придатний до проживання, до нього було підведено усі комунікації та сторони по справі в ньому проживали, а тому з урахуванням ступеню його готовності може бути поділений між подружжям. При цьому вказували на те, що позивачка має право на частину земельної ділянки необхідної для обслуговування Ѕ частини житлового будинку, яку вона допомогла приватизувати відповідачу на підставі наданої довіреності. Придбання мотоцикла в період шлюбу підтверджується накладною від 25.04.2014 року, на даний час він знаходиться в гаражі у брата відповідача, а отже він також підлягає поділу. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат - Сорока О.О. в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Зокрема представник позивача вказувала на те, що спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право власності на нього зареєстроване за [PERSON] після розірвання шлюбу, що відповідає чинному законодавству, так як право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації права власності. Щодо земельної ділянки вказувала на те, що [PERSON] не давав згоди на приватизацію земельної ділянки, тобто позивачка без його згоди здійснила приватизацію спірної земельної ділянки. Щодо мотоцикла то вказала на те, що його на даний час немає і де він знаходиться невідомо, а отже він не підлягає поділу, оскільки можна поділити тільки те майно яке є у наявності. При цьому [PERSON] не заперечував того факту, що спірний житловий будинок сторони почали будувати у 1992 року та він був повністю збудований та придатний до проживання, ще задовго до розірвання шлюбу з відповідачкою. Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Фактичні обставини, встановлені судом. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.07.1987 року, шлюб між ними розірваний 16.03.2018 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 16.03.2018 року Серія [NUMBER] (а.с. 10, 11). Відповідно до паспорту забудови садиби в сільському населеному пункті, зареєстрованому під № 153 Піщанською сільською радою 08.12.1992 року на земельній ділянці загальною площею 0,25 га наданій на підставі рішення Піщанської сільської ради від 15.09.1992 року [PERSON] розпочато будівництво житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] , початок забудови 01.11.1992 року, час закінчення будівництва 01.11.1995 року (а.с. 12-14). Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 03.07.2019 року поданої [PERSON] , зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області, будівництво індивідуального житловий будинок за адресою: [ADDRESS] розпочато в 1992 році, закінчено в 1995 році, тобто вважається закінчений будівництвом об`єкт готовим до експлуатації (а.с. 32-35). З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованого 09.10.2020 року вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстрований 09.10.2019 року на праві власності за [PERSON] , підстава для державної реєстрації: декларація про готовність об`єкта до експлуатації (а.с. 52-53). Позивачка по справі [PERSON] відповідно до паспорту зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 1998 року (а.с. 8-9). З копії Договір про надання послуг з газопостачання вбачається, що за адресою: [ADDRESS] надаються послуги з постачання газу з 1996 року (а.с. 36-37). Рішенням Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області від 21.10.2016 №349-VІІ затверджено «Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та оформлення права власності» гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на території Піщанської сільської ради Красноградського району в межах населених пунктів та передано гр. [PERSON] безкоштовно в приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] на території Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області з них: за рахунок земель житлової та громадської забудови (кадастровий номер 6323385501:04:005:0097) для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,2500 га (а.с. 22-31). З Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, сформованого 12.10.2020 року вбачається, що земельна ділянка загальною площею 0,25 га, кадастровий номер 6323385501:04:005:0097, по [ADDRESS] зареєстрована 16.11.2016 року на праві власності за [PERSON] (а.с. 49-50). Відповідно до накладної №237 від 25.04.2014 року [PERSON] сплатив грошові кошти у розмірі 11000,00 грн. за мотоцикл «Мустанг» -150, МТ-150-5 (а.с. 38). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. За змістом статті 22 КпШС України в редакції, чинній на момент початку будівництва спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Близьке за змістом положення міститься й у статті 60 СК України в редакції, чинній на момент введення житлового будинку в експлуатацію, за змістом якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У справі, що розглядається [PERSON] пред`явила позов про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею право на 1/2 частку в праві спільної власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] з посиланням на те, що вказане майно вважає, що воно є спільною сумісною власністю як таке, що набуте (збудоване) в шлюбі. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що «новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію». Сторонами у справі не заперечувалось, що будівництво спірного будинку здійснювалось за участю позивача, відповідача і він повністю збудований у 1995 році тобто до розірвання шлюбу 16.03.2018 року, але право власності на нього за відповідачем зареєстроване після розірвання шлюбу між сторонами 09.10.2019 року. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. ст. 368 ЦК України), відповідно до частини 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспорт засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Суд в черговий раз звертає увагу, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності подружжя, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Вирішуючи питання про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя суд виходить із такого. В ході судового розгляду справи встановлено, що сторони по справі перебуваючи в шлюбі побудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , спірний будинок повністю збудований та придатний до використання з 1995 року, що підтверджується матеріалами справи, а отже його державна реєстрація за відповідачем після розірвання шлюбу в силу ст.60 СК України, не може слугувати підставою для позбавлення позивача права у спільній сумісній власності подружжя. Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже вирішуючи даний спір по суті суд враховує, що новостворене нерухома майно на час розгляду справи в суді вже набуло правового режиму житлового будинку, оскільки житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , прийнятий в експлуатацію та на нього зареєстроване право власності. З урахуванням установлених судом обставин, початку будівництва спірного житлового будинку в 1992 році та закінчення його будівництва у 1995 році, тобто в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, та з урахуванням того, що нерухоме майно набуло правового режиму житлового будинку, суд вважає за необхідне житловий будинок за адресою: [ADDRESS] визнати об`єктом спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи вимоги ч.1 ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності при поділі майна суд, вважає, що в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя для належного захисту у спірних правовідносинах, необхідно визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину та за [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований на праві власності за [PERSON] припинивши право одноособової власності відповідача на спірний будинок. Щодо поділу земельної ділянки 0,25 га, кадастровий номер 6323385501:04:005:0097, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як вбачається з матеріалів справи спірна земельна ділянка перебувала у користування відповідача з 1992 року, при цьому дана земельна ділянка [PERSON] була надана в користування під час шлюбу саме для будівництва індивідуального житлового будинку. На вказаній земельній ділянці у 1995 році перебуваючи у шлюбі сторони побудували житловий будинок з господарськими спорудами, який є предметом розгляду даної справи. [PERSON] 22.01.2014 року надавав [PERSON] нотаріальну довіреність терміном до 22.01.2025 року якою уповноважив останню бути його представником з усіма необхідними повноваження в тому числі в і органах державної влади. Саме на підставі заяви відповідача по справі [PERSON] рішенням Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області від 21.10.2016 №349-VІІ йому передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] на території Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області за рахунок земель житлової та громадської забудови (кадастровий номер 6323385501:04:005:0097) для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Право власності на зазначену вище земельну ділянку за [PERSON] зареєстровано 16.11.2016 року, а отже посилання відповідача про те, що позивачка без його дозволу приватизувала земельну ділянку суд не приймає до уваги, оскільки це не відповідає матеріалам справи, зокрема з рішення Піщанської сільської ради від 21.10.2016 №349-VІІ вбачається, що саме на підставі заяви відповідача [PERSON] передана йому у власність спірна земельна ділянка. Пунктом 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 19 березня 2010 року визначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частки будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Такий правовий висновок міститься також у постанові Верховного Суду України від 21.12.2015 року у справі №6-2017цс15. Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗУ України у разі набуття окремої частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що перебував у приватній власності її попереднього власника, право власності на земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, одночасно переходить до набувача пропорційно до його частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо попередньому власнику у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому розмірі. Враховуючи, що суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнає за сторонами по справі право власності на спірний будинок по Ѕ частині за кожним, для належного захисту у спірних правовідносинах суд вважає за необхідне в порядку поділу земельної ділянки визнати за сторонами по справі право власності на земельну ділянку по Ѕ частині за кожним пропорційно до їх часток у праві спільної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, припинивши право одноособової власності відповідача на земельну ділянку. Щодо поділу транспортного засобу суд зазначає наступне. На підтвердження позовних вимог щодо поділу мотоцикла, який був придбаний сторонами по справі в період шлюбу позивач надала до матеріалів справи копію накладною від 25.04.2014 року виписану на ім`я [PERSON] . При цьому матеріали справи не містять доказів про наявність на даний час спірного мотоциклу, а також за ким на нього зареєстроване право власності. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості наданих доказів є конституційної гарантією (стаття 129 Конституції України). Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Отже майном, яке набуте подружжям в період шлюбу, суд може визнати лише майно, на придбання якого сторони надали докази, з яких вбачається що воно придбане в період шлюбу, та майно, щодо якого відсутній спір. Позивачем [PERSON] всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів того, що транспортний засіб був в наявності у сторін на час розірвання шлюбу, а відповідно суд на час розгляду справи не може встановити, що мотоцикл є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Висновки за результатами розгляду справи. Отже, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази зібрані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене суд вважає, за необхідне визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , припинити право одноособової власності відповідача на вказаний будинок та в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати право власності за сторонами по справі по Ѕ частині за кожним на спірний будинок. Крім того суд вважає, за необхідне припинити право одноособової власності [PERSON] на земельну ділянку 0,25 га, кадастровий номер 6323385501:04:005:0097, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] та в порядку поділу земельної ділянки визнати право власності за сторонами по справі по Ѕ частині на земельну ділянку пропорційно до їх часток у праві спільної власності на житловий будинок з господарськими спорудами. В частині поділу транспортного засобу відмовити, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 69,70 СК України та

Outcome: partial