Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач у квітні 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що 05 листопада 2016 року помер його батько [PERSON]. В зазначений законом термін він звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. Йому стало відомо, що за життя батько склав заповіт, яким заповідав належну йому на праві власності квартиру №81, розташовану за адресою: м. Дніпро, пров. Вільний, будинок №7, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у рівних частках. Починаючи з 2006 року [PERSON] хворів на цироз печінки, дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ст. та інші супутні захворювання. Вважає, що при складанні заповіту 17 жовтня 2016 року померлий 05 листопада 2016 року [PERSON] перебував в тяжкому хворобливому стані, при якому не усвідомлював значення своїх дій, та давня знайома батька відповідачка [PERSON] скористалася станом померлого. З посиланням на ст.ст. 203,225,1275 ЦК України, просив суд: визнати недійсним заповіт від 17 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], згідно з яким померлий 05 листопада 2016 року [PERSON] заповів квартиру №81, розташовану за адресою: м. Дніпро, провулок Вільний, будинок №7 [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у рівних частках. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2017 року задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів шляхом витребування доказів та витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] копію спадкової справи №47/2016 заведеної після смерті [PERSON], який помер 05.11.2016 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2017 року задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів шляхом витребування доказів та витребувано від Комунального закладу «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня ДОР» виписки з амбулаторної картки хворого [PERSON]. 08 лютого 2018 року ухвалою суду\~\~призначено судову-психіатричну (посмертну) експертизу. Ухвалою суду від 12 липня 2018 року провадження у справі поновлено. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання зявилися, позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволені позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд в позові відмовити, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на законі та є необґрунтованими. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася. Відповідно до листа просила суд розглядати справу за її відсутності. Свідок [PERSON], знайомий [PERSON], розповів про те, що [PERSON] в кінці серпня 2016 року телефонував йому та запитував чи зможе він зробити огорожу на могилі його матері та попросив зустрітися з ним. Він приїхав на кладовище на житловому масиві Клочко-6, де вони і зустрілися. В розмові з'ясувалось, що [PERSON] себе погано почуває. Він погано виглядав і сказав, що не готовий зараз показати де необхідно зробити замір огорожі. Він сказав, що розуміє, що виклик платний і запропонував 200 гривень наперед, які увійдуть в рахунок майбутньої оплати за виконану роботу, а коли йому стане легше вони зустрінуться і обговорять дану ситуацію. Свідок запропонував підвезти його додому, на що той відповів, що доїде сам. На запитання відповідав адекватно та зрозуміло. Через декілька тижнів він телефонував [PERSON] з приводу зустрічі, на що той відповів що ні з ким ні про що не домовлявся. Пізніше той вже не брав слухавку. Потім зателефонував син і запитав чому він телефонує та повідомив, що батька вже немає, той помер. Свідок [PERSON], сусідка, знала [PERSON] 4 роки. Познайомились, як вона почала працювати в магазині неподалік і так стала з ним спілкуватися. Він був адекватною нормальною людиною. Не розуміє чому рідний син вигадав таке на свого батька. Останній раз бачила [PERSON] в п'ятницю напередодні смерті, [PERSON] вела його до лікарні, він був абсолютно адекватною людиною, в нього був цироз печінки і вона вела його до лікарні для відкачки рідини. Він йшов своїми ногами, абсолютно нормально з нею розмовляв. Вона запитала як його здоров'я, той відповів нормально. Бачила [PERSON] кожного дня і він розповідав їй про своє життя, про те як він з Шурою їздив на риболовлю, за хворобу практично не розмовляв, як чоловік, він намагався це приховувати. Їй розповідав [PERSON], що син продав його трикімнатну квартиру, а йому виділив однокімнатну, сказавши, що йому вистачить і такої квартири. Він був абсолютно нормальною людиною та відповідав на всі питання. Останнім часом він став погано виглядати, зявилася жовтизна на обличчі, але не психологічні розлади. Свідок [PERSON], знайомий, знав [PERSON] з 1989 року, пізніше той став проживати з його сестрою [PERSON], останній раз бачив його в липні 2016 року. Розповів, що зустрічався з ним два рази на тиждень та їздив з ним на рибалку. Він зрозуміло відповідав на запитання, памятав куди йде. Свідок [PERSON], знайомий, розповів про те, що знає чим хворів [PERSON]. В нього була грижа, робили операцію, останнім часом збільшився живіт та накопичувалася рідина. В розмові той розповідав про те, що останнім часом він себе погано почуває та викликав нотаріуса для складання заповіту на племінницю. В теплі дні грали з ним в доміно, шашки. [PERSON] абсолютно адекватно відповідав на запитання. По телефону розповів про те, що приходив нотаріус і посвідчив заповіт. Свідок [PERSON], знайома, розповіла про те, що знає [PERSON] з 2000 року, тоді він працював на Лівобережному базарі вантажником, а [PERSON] працювала в хлібному кіоску. Останній раз його бачила і розмовляла з ним в жовтні 2016 року, він навіть жартував, однак її збентежив його зовнішній вигляд, він був дуже жовтий. Пізніше [PERSON] їй сказала, що [PERSON] помер. Свідок [PERSON], сімейний лікар, пояснила, що перший виклик до хворого [PERSON] був 1 листопада 2016 року. Коли вона прийшла на виклик, то хворий був при тямі, скаржився на біль в животі, головний біль та віддишку. Він лежав, поруч з ним знаходилася [PERSON]. Стан хворого оцінювався як важкий, необхідно було відкачувати рідину в умовах стаціонару, тому вона і дала направлення до Шостої лікарні, де він і помер. В нього була ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба 2 ступеню, цироз печінки асоційований з гепатитом С, хронічний холецистит, хронічний панкреатит. Хворий адекватно та чітко відповідав на поставлені запитання, жодних сумнівів щодо його психічного стану не виникало. Свідок [PERSON], лікар Шостої лікарні, розповіла про те, що коли він поступив до лікарні, то вона його оглядала приблизно о 9 годині ранку 4 листопада 2016 року, розписала лікування, а 5 листопада 2016 року він помер. Діагноз цироз печінки в стадії декомпенсації. При огляді хворий контактний, на запитання відповідав адекватно. Стан його був близький до важкого. Він скаржився на нудоту, рвоту, тяжкість у животі, головний біль. До цього він лікувався у вересні 2016 року, у нього були достатньо непогані показники по білорубіну та аналізам. Хворий купував ліки сам. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачів, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про народження, [PERSON] ІІ-КИ №499658, виданого 14 грудня 1978 року Відділом РАГС Ленінського району м. Дніпропетровська батьками [PERSON] є: батько [PERSON], матірю [PERSON]. [PERSON] помер 05 листопада 2016 року, про що Органом державної реєстрації актів цивільного стану вчинений актовий запис №1314, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] І-КИ №700393, виданим 08 листопада 2016 Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Згідно з заповітом від 17 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №867, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому квартиру №81, розташовану за адресою: місто Дніпропетровськ, провулок Вільний, будинок №7 заповідав: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у рівних частках кожній. Відповідно до Спадкової справи 47/2016, заведеної приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 15.11.2006 року після смерті [PERSON], померлого 05 листопада (а.с.84-105), з заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] (син), [PERSON] ( за заповітом) та [PERSON], яка діє за згодою матері [PERSON] (за заповітом). Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частиною 3 ст.\~203\~ЦК України зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст.\~225\~ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. ВССУ в своїй узагальненій судовій практиці №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст.\~1257\~ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Зі змісту статті 12\~ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з листом Комунального закладу «Дніпропетровська міська поліклініка №1» [PERSON], [INFO], що був зареєстрований за адресою: [INFO] не перебував на обліку у лікаря - психіатра КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка №1» ДОР». В ході розгляду справи судом за клопотаннями позивача було призначено посмертну судово - психіатричну експертизу. Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №7 від 03 травня 2018 року [PERSON] у період часу, який цікавить суд, тобто на момент складання і підписання заповіту 17 жовтня 2016 року, яким-небудь психічним розладом не страждав. По своєму психічному стану в той період часу він міг розуміти значення своїх дій і керувати ними ( а.с. 205-207) . Допитані в судовому засіданні свідки лікарі: сімейний лікар [PERSON], лікар [PERSON], які спостерігали за хворим [PERSON], вказали на те, що хворий був контактний та відповідав на всі поставлені питання. Крім того всі свідки, які були допитані в судовому засіданні зазначили про те, що [PERSON] погано виглядав фізично, а в розмові був абсолютно адекватною людиною. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що заповіт, складений 17 жовтня 2016 року [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим №867, за яким [PERSON] заповів квартиру №81, розташовану за адресою: м. Дніпро, провулок Вільний, будинок №7, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в рівних частках, є недійсним, оскільки останній не міг усвідомлювати значення свої дій та не міг керувати ними. За таких обставин, суд дійшов висновку, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог про визнання заповіту недійсним, а тому позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed