Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що знаходилася у шлюбі з відповідачем, від спільного життя мають сина [PERSON], який мешкає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги в добровільному порядку в належній кількості на утримання дітей не надає. Просить суд стягувати з відповідача аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення сином повноліття та надати дозвіл на виїзд за кордон малолітнього [PERSON] у супроводі матері без згоди батька. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце, день та час слухання справи повідомлявся. Служба у справах дітей Сумської міської ради в письмовій заяві просила розглядати справу у відсутність представника, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Представник Зарічного РВ м. Суми УДМС у Сумській області в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: судом встановлено, що 18 листопада 2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Шлюб перший, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції, актовий запис № 795(а. с. 8). Мають сина [PERSON] [INFO], батьком якого відповідно до свідоцтва про народження є відповідач (а. с. 10). Дитина мешкає з матір'ю, знаходиться на її утриманні. Батько матеріальної допомоги на утримання сина не надає. 29 травня 2012 року рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення (а. с. 14). Відповідно до довідки про доходи позивач працює в ПАТ «Сумихімпром» інженером (а. с. 13, 15). Судом встановлено, що відповідач у справі на даний час фактично мешкає за межами України, на території Російської федерації, участі в утримання дитини не приймає. Згідно ст. 180, ч. 1 ст. 199 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач є працездатним, інвалідом не являється, має нестабільний, мінливий, але високий дохід, а тому у змозі надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. За умов розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнутиз відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття. При визначенні розміру аліментів судом враховано майновий стан сторін у справі, те, що обов»язок по утриманні дитини лежить на обох батьках. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини у більшому розмірі не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, оскільки позивачем не доведено суду того, що відповідач має високий дохід. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Позивач на обґрунтування вимоги щодо виїзду сина за кордон в супроводі матері та без дозволу батька надала суду довідки з медичних установ, відповідно до яких [PERSON] потребує санаторно-курортного лікування 1 раз на рік (а. с. 53-60). Однак позивачем недоведена необхідність виїзду саме за кордон, адже таке лікування може проводитися і на території України. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, зі змісту вказаних вище норм вбачається, що у разі наявності відмови одного з батьків про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду. Суд вважає, що позивачем може бути заявлено позов про надання одноразового дозволу на виїзд за межі України з неповнолітньою чи малолітньою дитиною без згоди батька (матері) з туристичною метою, для участі у спортивних чи іншого роду заходів, з метою оздоровлення чи з інших мотивів одноразового характеру. Суд вважає, що позивачем у позовній заяві має бути зазначено, до якої саме країни має намір виїжджати дитина та на який термін, чи відповідає виїзд неповнолітньої чи малолітньої дитиною за межі України її інтересам, які умови проживання (тимчасового перебування) матиме дитина за кордоном, чи не порушуються при цьому права відповідача на спілкування з нею. Таким чином, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, оскільки позивачем заявлений позов про надання судом фактично постійного довгострокового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, що суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України, а відтак у задоволенні позову в цій частині належить відмовити за необґрунтованістю вимог. До того ж позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідач відмовляє у виїзді дитини за кордон. Крім того, у відповідності із ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: partial