Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача завдану майнову шкоду в розмірі 63912,77 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що між позивачем та Іноземним підприємством «СЖС Україна» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів від 31.08.2017, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля Renault, д.р.н. [NUMBER] . 23.06.2018 в м. Харкові сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля під управлінням водія [PERSON] , та за участі автомобіля БАЗ А079.14, д.р.н. [NUMBER] , під управлінням водія [PERSON] , в результаті якої пошкоджено застрахований ПрАТ «ПЗУ Україна» автомобіль. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова 14.09.2018, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду 31.10.2018, особою винною в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що призвело до настання ДТП, є водій [PERSON] . Відповідно до звіту від 19.07.2018 матеріальний збиток завданий власнику пошкодженого майна становить 615963,20 грн, а відповідно до рахунку від 11.09.2018 вартість відновлювального ремонту - 94303,96 грн. На виконання умов договору страхування позивач сплатив страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 63912,77 грн. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду, посилаючись на вимоги чинного законодавства України, якими передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки. 30.09.2019 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Призначено судове засідання (а.с. 42-43). 25.10.2019 ухвалою суду постановлено справу розглядати в заочному порядку. Представник позивача Українець Т. А., що діє на підставі довіреності, подала до суду заяву, в якій в разі неявки в судове засідання відповідача, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» не заперечує проти розгляду справи без участі представника позивача в заочному порядку. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, відзив не подавав. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, докази, які надані в обґрунтування позову, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 31.08.2017 між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Іноземним підприємством «СЖС Україна» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів Серії № [NUMBER] , відповідно до Додатку № 1 якого останнє застрахувало свої майнові права, пов`язані з експлуатацією транспортного засобу зокрема марки Renault, модель Logan, номерний знак [NUMBER] (а.с. 6). Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.09.2018 притягнуто [PERSON] , [INFO] , до адміністративної відповідальності, передбаченою ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Крім того, стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 352,40 грн (а.с. 13). З мотивувальної частини зазначеної постанови вбачається, що [PERSON] 23.06.2018 о 14 год. 50 хв., рухаючись по вул. Клочківській, напроти буд. 111-а в м. Харкові, керуючи транспортним засобом БАЗ А079,.14, державний номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Renault Logan, державний номерний знак [NUMBER] , який зупинився попереду. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] порушив п.п. 12.1, 13.1 ПДР України (а.с. 13). Вказана постанова залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, а отже, набрала законної сили (а.с. 14-16). Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, вина відповідача [PERSON] в дорожньо-транспортній пригоді за наявності вищенаведеної постанови суду, доказуванню не підлягає. 26.06.2018 власник автомобіля Renault Logan, державний номерний знак [NUMBER] , повідомив позивача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про настання страхового випадку (а.с. 17-18). Відповідно до звіту № 150/07-18 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 19.07.2018, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу становить 61953,20 грн (а.с. 19-29). Як вбачається з рахунку № С5035344 від 11.09.2018 вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Renault Logan, державний номерний знак [NUMBER] , склала 94303,96 грн з ПДВ (а.с. 30). У відповідності розрахунку страхового відшкодування до страхового акту № UA2018062300025/L02/03 від 13.09.2018 (а.с. 31), страхового акту № UA2018062300025/L02/03 від 13.09.2018 (а.с. 32) загальна сума страхового відшкодування становить 63912,77 грн. Позивачем сплачено вказану суму страхового відшкодування на рахунок ІП «СЖС Україна», що підтверджується відповідним платіжним дорученням N 20768 від 14.09.2018 (а.с. 33). Окрім того, як вбачається з витягу ЄЦБД МТСБУ, на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була забезпечена полісом (а.с. 35). Згідно статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування у межах Фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах Фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, шо одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. На адресу [PERSON] направлено лист з вимогою про відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 63912,77 грн (а.с. 34). Однак, відповідачем в добровільному порядку зазначена сума наразі не сплачена. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 1 статті 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно зі ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі ст. 1166 ЦК України настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою та вина в заподіянні шкоди (постанова Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 6-305 цс15). Пленум Верховного Суду України у роз`ясненнях, викладених у п. 2 постанови від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» звертає увагу судів на те, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. У вчиненні ДТП є вина саме відповідача [PERSON] , що підтверджується постановою суду у справі про адміністративне правопорушення (а.с. 13, 14-16). Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку встановленому законодавством. Згідно п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов, зокрема, до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду у випадках, вичерпно передбачених цією статтею, зокрема: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п.п. 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування); а також до особи, яка заподіяла цю шкоду навмисно; до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 цього Закону, а також до водія транспортного засобу, який заволодів транспортним засобом за допомогою протиправних дій. Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем у порядку та в межах, визначених законом та договором, здійснено страхову виплату, спрямовану на відшкодування шкоди, заподіяної власнику автомобіля Renault Logan, державний номерний знак [NUMBER] , а ДТП сталася з вини відповідача, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та законними, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Окрім того, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір, сплачений відповідно до платіжного доручення N 32825 від 09.08.2019 у сумі 1921,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 2). На підставі викладеного та

Outcome: approved