Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач у грудні 2019 року звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Дану цивільну справу ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2020 року передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач, відповідно до підписаної заяви №б/н від 23.02.2004 року отримав кредит у розмірі 6400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжку картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі встановленому Договором. Відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов Договору, таким чином, у порушення умов Договору, а також ст.ст. 509,526,1054 ЦПК України відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, в результаті чого станом на 31.08.2019 наявна заборгованість - 25906,07,40 грн., яка складається з наступного: 2558,83 грн. - заборгованість за кредитом; 23347,24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Від вказаної суми заборгованості віднімається сума, яка була задоволена рішенням суду від 17.11.2011 року, яка складала 10385,01 грн., з яких: (2558,83 грн. - заборгованість за кредитом; 7093,56,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 486,62 грн. - штраф (процентна складова), різниця становить: 16253,68 грн., яка складається з наступного: 16253,68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 812,68 грн. - штраф (процентна складова). Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за крудитним договором № б/н від 23.02.2004 року у розмірі 17566,36 гривень та судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1921 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи про стягнення заборгованості. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 31 лютого 2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи наявна заява представника позивача про те, що він просить розглядати справу без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] 23.02.2004 року звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з анкетою-заявою на отримання кредитної картки, згідно якої останній отримав картку з сумою кредитного ліміту у розмірі 2500 гривень, що підтверджується його особистим підписом у заяві ( а.с. 10). Датою укладання договору є дата підписання [PERSON] даної антети-заяви, згідно якої останні 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічне акціонерне товариства комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». [PERSON] належним чином свої зобов`язання за договором не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість. Рішенням (заочне) Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.06.2011 року у справі № 2-3721/11 з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто в повному обсязі заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.02.2004 року у розмірі 10185,01 грн., яка складається з заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, а також штрафів фіксованої частини і процентної складової. Дані рішення суду набрало чинності 19 липня 2011 року. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Разом з тим, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак таких позовних вимог позивач не заявляв та відповідного розрахунку не надавав. Вказані правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12), а також у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Матеріали справи не містять даних про строк дії укладеного договору, що погоджений сторонами, що не дає підстав суду вважати, що кредитний договір укладений між сторонами 23.02.2004 року ще діє. Водночас, в даній справі позивач вже скористався своїм правом та пред`явив вимогу про стягнення з позичальника заборгованості за кредитом, відсотків за користування ним та штрафів, що було задоволено в повному обсязі рішенням (заочне) Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.06.2011 року у справ № 2-3721/11. Крім того, відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2011 року за невиконання зобов`язань за кредитним договором № б/н від 23.02.2004 року з [PERSON] вже стягнуто штрафи у розмірі фіксованої частини та процентної складаної, а тому повторне стягнення коштів, всупереч положень статті 61 Конституції України, призведе до подвійного стягнення за одне й те ж саме зобов`язання. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. На підставі викладеного, враховуючи відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача, заборгованості по відсоткам та штрафів за користування кредитом, у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю даних позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача відсутні.

Outcome: dismissed