Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

Позивач Служба автомобільних доріг у Полтавській області в січні 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації юридичної особи та спростування недостовірної інформації, стягнення (моральної) немайнової шкоди, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує право на недоторканість ділової репутації Служби автомобільних доріг у Полтавській області інформацію, поширену 12.01.2018 року [PERSON] при зверненні до чергового Державного агентства автомобільних доріг України стосовно того, що керівництво Служби автомобільних доріг у Полтавській області розграбовує державні кошти. Стягнути зі [PERSON] на користь позивача 500000 гривень моральної шкоди. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 12.01.2018 року до чергового Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) о 19 год.30 хв. надійшов телефонний дзвінок від громадянина [PERSON] з номеру [NUMBER] , предметом якого була скарга на ямковість дороги Чутово-Артемівка (Скороходове); офіційна назва дороги О 17 10 138 Велика Рублівка-Чутове. Суть скарги така: «Нещодавно на ділянці ями засипали щебенем, але це ще більш погіршило ситуацію. По дорозі проїхати неможливо, а по документам ремонт дороги виконано. Громадянин наголошує, що керівництво служби просто розграбовує державні кошти». Поширені [PERSON] відомості відносно розграбування керівництвом Служби автомобільних доріг у Полтавській області державних коштів є необґрунтованими звинуваченнями, не відповідають дійсності, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію керівництва державної установи та завдають шкоди діловій репутації позивача. Висловлювання, що по документам ремонт дороги виконано не підтверджено жодним документом, хоча [PERSON] стверджує, що вони існують. Крім того, після передачі 29.12.2017 року вказаної автомобільної дороги на баланс Департаменту будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації позивач не є уповноваженою установою, відповідальною за її стан, не є одержувачем бюджетних коштів на її ремонт та утримання, не приймає рішення відносно неї. Поширювана [PERSON] інформація є фактичним твердженням, а не його оціночним судженням. У результаті поширеної [PERSON] недостовірної негативної інформації до Служби автомобільних доріг у Полтавській області від контрагентів надходять відповідні звернення, у результаті чого відбулося значне зниження престижу та довіри до її діяльності. Моральну шкоду позивач оцінює в 500000 гривень. Ухвалою суду від 20.02.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.30), в якому вказано, що відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі та вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Зазначений у позові номер телефону відповідачу не належить та відповідно він не міг здійснити з нього дзвінок та поширити недостовірну інформацію. Також, позивачем жодним чином не обґрунтовано нанесення йому моральної шкоди та розмір у сумі 500000 гривень. Позивач подав письмові пояснення (а.с.82-87), в яких просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Метою спростування висловленої [PERSON] недостовірної інформації є відновлення порушеного особистого немайнового права державної установи - Служби автомобільних доріг у Полтавській області на недоторканість її ділової репутації. Ухвалою суду від 08.05.2018 року заяву позивача задоволено, позовну заяву Служби автомобільних доріг у Полтавській області в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 500000 гривень моральної (немайнової) шкоди залишено без розгляду. Ухвалою суду від 08.05.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача Служби автомобільних доріг у Полтавській області - Омельченко М.А. позов підтримала, просила задовольнити. Пояснила, що в справі є тільки відзив представника відповідача, [PERSON] не подав відзив, не надав усних пояснень. Відповідно до ст.82 ЦПК України інформація про номер телефону відповідача загальновідома; є письмовий доказ - інформація від чергового автодору, особа назвала себе черговому, розповсюдила саме черговому негативну інформацію, яка вийшла за межі Укравтодору; на підставі мережі Інтернет виявили джерело інформації. Це тінь на Укравтодор, бо це вищестояща організація; фактичний наклеп, бо під сумнів поставлено роботу автодорогу. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що дійсно відповідач був власником зазначеного номеру телефону, але більше року як змінив цей номер телефону. Дзвінки він не здійснював до Укравтодору, він не водій, посилання на Інтернет є безпідставним. Особа не ідентифікована, за розграбування в розмові не йшла мова. Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено, що 12.01.2018 року до чергового Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) о 19 год.30 хв. надійшов телефонний дзвінок з номеру [NUMBER], предметом якого була скарга на ямковість дороги Чутово-Артемівка (Скороходове); офіційна назва дороги О 17 10 138 Велика Рублівка-Чутове. Позивач стверджує, що цей телефонний дзвінок здійснив відповідач. Поширені [PERSON] відомості відносно розграбування керівництвом Служби автомобільних доріг у Полтавській області державних коштів є необґрунтованими звинуваченнями, не відповідають дійсності, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію керівництва державної установи та завдають шкоди діловій репутації позивача. Сторона відповідача наголошує на тому, що позивачем не доведений сам факт звернення [PERSON] по телефону до Укравтодору, вимоги позивача безпідставні та необґрунтовані. Суд вважає слушними доводи [PERSON], а права позивача не є порушеними і не підлягають судовому захисту, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У п. 19 Постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Судом встановлено, що у позовній заяві позивач вказує про порушення його ділової репутації внаслідок поширення відповідачем інформації, яку позивач вважає недостовірною. Згідно п. 4 Постанови, під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Разом з тим, ні позовна заява, ні надані позивачем докази, ні пояснення представника позивача в судовому засіданні не свідчать про те, що мав місце факт порушення ділової репутації позивача з боку відповідача. Також не має даних у чому виражається таке порушення ділової репутації. Більше того, позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що ділова репутація позивача була порушена та існує причинно-наслідковий зв'язок між нібито поширенням недостовірної інформації та порушеним правом позивача. Слід також зазначити, що відповідач взагалі заперечує здійснення ним телефонного дзвінка до позивача зі свого телефону, а посилання позивача на ідентифікацію черговим особи, схожість голосу є юридично неспроможними доказами. Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про безпідставні твердження позивача про порушення його ділової репутації внаслідок нібито поширення недостовірних відомостей з боку відповідача. Системний аналіз положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України дає підстави для висновку, що позов може бути поданий особою виключно для захисту порушеного права і обраний позивачем спосіб захисту повинен відновлювати таке порушене право. При цьому, слід зазначити, що позовна заява не містить жодного конкретного факту про те, яким чином відповідач порушив права позивача, за захистом яких позивач звернувся із даним позовом до суду. Відповідно до п.п. 24, 25 Постанови, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Позивач у своїх вимогах не вказав жодного способу спростування поширеної, на його думку, недостовірної інформації. Положеннями ст. 277 ЦК України визначений загальний порядок доказування у такій категорії справ. Законодавцем було виключено з вказаної статті частину третю, яка покладала обов'язок на особу доказувати правдивість негативної інформації, поширеної такою особою. Поруч з наведеним, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію», передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 16 Постанови роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Служби автомобільних доріг у Полтавській області про захист ділової репутації юридичної особи та спростування недостовірної інформації не підлягають задоволенню за недоведеністю в межах їх обґрунтування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed