Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

Позивач у листопаді 2013 року звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово збільшував та уточнював, і остаточною заявою від 14.04.2014 року просить: -визнати незаконним наказ відповідача від 22.10.2013 року про звільнення його з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України; -зобов»язати відповідача оформити належним чином його трудову книжку з зазначенням підстав звільнення його з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України відповідно до поданої ним про це заяви від 07.11.2013 року; -стягнути з відповідача 12500,00гр. заборгованої заробітної плати за липень-листопад 2013 року, 9434, 88гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29.11.2013 року до 26.03.2013 року, 7500, 00гр. вихідної допомоги, 3500,00гр. компенсації за невикористану відпустку та 2000,00гр. в відшкодування моральної шкоди. Посилається в позові на те, що з 01.02.2013 року працював у відповідача на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності. Починаючи з липня 2013 року відповідач не виплачував йому заробітну плату, в зв»язку з чим ним 07.11.2013 року була подана заява про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України. 29.11.2013 року його заява була вручена уповноваженій особі відповідача, однак до цього часу йому невідомо про прийняте відповідачем рішення, заборгована заробітна плата йому не виплачена, як і не проведений розрахунок в зв»язку зі звільненням. В зв»язку з поданою заявою вважає,що відповідач зобов»язаний був 29.11.2013 року видати наказ про його звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України і він вважає себе звільненим з цього періоду часу та з цих підстав. Крім того, в процесі розгляду справи з наказу відповідача йому стало відомо, що наказом від 22.10.2013 року він звільнений з роботи за прогул за п.4 ст.40 КЗпП України. Звільнення його з роботи було проведено з порушенням вимог закону і пояснення з цього приводу в нього не відбиралися. Наказ про звільнення з роботи йому не вручався, як і трудова книжка після звільнення. Крім того, прогулу він не вчиняв, т.я. з 22.10.2013 року за наказом керівництва відповідача його не допускали на робоче місце, а свої його звернення до безпосереднього керівника з приводу цього не дали результатів, т.я. останній при цьому посилався на особисте розпорядження генерального директора, який йому будь-яких пояснень не давав. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та його представник посилалися також на те, що діями відповідача йому завдана моральна шкода порушенням його трудових прав та оплату праці, в зв»язку з відсутністю трудової книжки він не може працевлаштуватися, а тому в відшкодування моральної шкоди просить стягнути 2000,00гр. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала. Посилалася на те, що позивач з жовтня 2013 року не з»являється на роботі, про що були складені відпровідні акти і наказом від 22.10.2013 року він був звільнений за прогули за п.4 ст.40 КЗпП України. Після звільнення з позивачем був проведений повний розрахунок, грошові кошти переведені йому, в числі інших працівників, на його картковий рахунок у банку. Виходячи з цього, просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 01.02.2013 року працював у відповідача на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності з посадовим окладом у розмірі 2500,00гр. Дані обставини представник відповідача в судовому засіданні підтвердив. Наказом від 22.10.2013 року позивач був звільнений з роботи за прогул - п.4 ст.40 КЗпП України. 07.11.2013 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення його з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України, тобто в зв»язку з порушенням законодавства про працю. 29.11.2013 року дана заява була отримана уповноваженою відповідачем особою. / а.с. 120; 123 / Дані обставини представник відповідача в судовому засіданні також підтвердила. Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що заробітна плата позивачу не виплачувалася з липня 2013 року, і на момент отримання 29.11.2013 року відповідачем заяви позивача про звільнення з роботи заборгованість складала 5 місяців, що, виходячи з розміру його посадового окладу, в грошовому еквіваленті становить 12500,00гр. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. З точки зору закону порушення строків виплати заробітної плати є порушенням трудового законодавства, що давало позивачу право на звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України. Згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України можливість реалізації працівником права на розірвання трудового договору у визначений ним строк обумовлена наявністю самого факту невиконання вимог законодавства про працю, а не тим, скільки разів було допущене порушення. Виходячи з цих обставин суд вважає, що дана обставина є достатньою для задоволення вимог позивача про визнання незаконним наказу від 22.10.2013 року про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП Україним та зобов»язання відповідача внести запис в його трудову книжку з зазначенням підстав звільнення з роботи - ч.3 ст.38 КЗпП України. Суд при цьому не зважає на заперечення представника відповідача з цього приводу, виходячи з наступного. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що заробітна плата працівникам підприємства виплачувалася через банківську установу на карткові рахунки працівників. В обгрунтування заперечень проти позову представником відповідача надано суду копії платіжних доручень про перерахування ПАТ» УПБ» грошових коштів заробітної плати своїм працівникам. В той же час, будь-яким чином ідентифікувати, кому та в якому розмірі,а також на чий картковий рахунок перераховувалася заробітна плата, з платіжних доручень неможливо. / а.с. 121 - 122; 133 - 139 / На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України судом представнику відповідача роз»яснювалася необхідність надання доказів виплати позивачу заробітної плати та документів, які можуть підтверджувати дані обставини, в зв»язку з чим у справі була оголошена перерва. Не дивлячись на намагання суду та вжиті з цією метою заходи, представник відповідача будь-яких належних доказів перерахування позивачу заробітної плати не надав, пославшись на їх відсутність у підприємства. Сам позивач дані обставини в судовому засіданні заперечував. Представник відповідача в судовому засіданні надав копії табелів обліку робочого часу на підтвердження знаходження працівника на роботі. / а.с. 124 - 132 / Позивач у судовому засіданні пояснив, що такі табелі ніколи не складалися. Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Оригіналів даних табелів з метою засвідчення наданих до суду копій представник відповідача суду також не надав. За таких обставин пояснення представника відповідача в цій частині не можуть бути прийняті до уваги. Крім того, наказом від 22.10.2013 року позивач був звільнений з роботи за прогул - п.4 ст.40 КЗпП України. З копії наказу відповідача вбачається, що позивач з 07.10.2013 року до 22.10.2013 року не з»являвся на роботу, вагомих причин відсутності на роботі в телефонному режимі не повідомив, про що 11.01.2013 року, 18.10.2013 року та 22.10.2013 року були складені відповідні акти. Спростовуючи дані обставини, позивач посилався на те, що 22.10.2013 року він та декілька інших працівників, які вимагали виплати заробітної плати, охороною не були допущені на територію підприємства. Ще декілька днів він приходив на роботу, на його вимогу пояснити перешкоди в допуску до робочого місця, його безпосередній керівник повідомив, що це особисте розпорядження директора, і причину цього розпорядження не прокоментував. Дані обставини підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON] Позивач також пояснив, що в цей період часу йому ніхто не телефонував, причин відсутності на роботі не з»ясовував і не міг цього робити, т.я. причини його відсутності на роботі відповідачу були відомі. В зв»язку з недопуском його до робочого місця 07.11.2013 року він направив на адресу відповідача заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, яка була отримана ним 29.11.2013 року. / а.с. 16 - 19 / Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала отримання заяви позивача про звільнення. Не заперечувала також, що пояснення у позивача з приводу відсутності на роботі не витребовувалися, трудова книжка позивачу видана не була і заходів для її видачі після видання наказу про звільнення 22.10.2013 року підприємство не вживало. Крім того, з інформації Управління Пенсійного фонду України в Солом»янському районі міста Києва від 04.02.2014 року вбачається, що припинення трудових відносин з позивачем у звітності відповідача не відображено і така звітність за липень-жовтень 2013 року не подавалася. Останній звіт подано 20.12.2013 року за листопад 2013 року. / а.с. 38 / В порядку виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України судом представнику відповідача також було роз»яснено необхідність надання суду доказів вчинення позивачем прогулу, в т.ч. достовірності актів, приведених у наказі,інформації про те, хто, коли та яким чином телефонував позивачу та з»ясовував причини його відсутності на роботі, а також книги наказів по підприємству, однак надані вони суду не були з поясненнями про відсутність таких документів на підприємстві. Тобто, належних доказів, визначених ч.1 ст.58 ЦПК України, вчинення позивачем прогулу, представник відповідача не надала і тверджень позивача в судовому засіданні з цього приводу не спростувала. З клопотаннями про витребування доказів до суду не зверталася. Відповідно до ст.4 Конвенції про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка набула чинності для України 16.05.1995 року, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. В ст.7 Конвенції зазначено, трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов'язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв'язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості. Крім того, в п. «a» ч.2 даної статті зазначено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці. Враховуючи ці обставини, принципи змагальності цивільного процесу та обов»язок кожної сторони довести свої вимоги або заперечити їх,суд приходить до висновку про обгрунтвоаність вимог позивача в частині визнання незаконним наказу від 22.10.2013 року про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, належного оформлення трудової книжки з внесенням у неї запису про звільнення позивача з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України та стягнення заборгованої заробітної плати за період часу з липня по листопад 2013 року в розмірі 12500,00гр. Суд зважає при цьому, що з точки зору ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Недопущенння працівника до роботи може мати місце лише з передбачених законом підстав, якими в трудовому законодавстві є визначені ст.46 КЗпп України. Враховуючи, що такі підстави у відповідача щодо позивача були відсутні, суд виходить з того, що позивач незаконно відповідачем з 22.10.2013 року не був допущений до роботи, а тому вважає обгрунтованими твердження позивача щодо того, що заборгованість по заробітній платі йому має бути стягнута до моменту отримання відповідачем його заяви про звільнення 29.11.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або упо74вноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Підставою для застосування такої відповідальності судом є не лише сам факт порушення строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України, а й вина власника щодо працівника. Враховуючи викладене вище, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача і в цій частині. В той же час, позивач просить стягнути з відповідача 9434, 88гр. виходячи з приведеної суми одноденного доходу в розмірі 80, 64гр. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що розмір посадового окладу позивача ним був розділений за кількість календарних днів у місяці і дана сума є сумою доходу позивача на день і саме з такого розрахунку виходив при визначенні розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначено постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року / із змінами та доповненнями/. Відповідно до п.3 ч.2 р.2 постанови при вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що заробіток позивача складав 2500,00гр. на місяць. В останні повні місяці роботи позивача в серпні-вересні 2013 року було по 21 робочому дню. Таким чином, середньоденний заробіток позивача складав 119, 05 гр./ 2500,00 х 2 = 5000,00 : 42 роб дні = 119,05 / З врахуванням цього та вимог закону, який саме на суд покладає проведення розрахунку цієї суми, до стягнення з відповідача на користь позивача належить 13 928, 85гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні / 119,05 х 117 днів затримки до 26.03.2014 року, як про це просить позивач = 13 928, 85 гр./ Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Позивач при зверненні до суду просить стягнути з відповідача 3500,00гр. компенсації за невикористану відпустку. Представник відповідача в судовому засіданні дану суму не спростовував і свого розрахунку не надав. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і в цій частині. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З врахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і в цій частині. Виходячи з того, що обов»язок проведення відрахувань із заробітної плати законом покладено на роботодавця при виплаті заробітної плати, стягнуті судом суми мають бути виплачені позивачу за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів. Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року / з наступним змінами/ Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/ під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З цього випливає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди в зв»язку з порушенням його трудових прав з боку відповідача. Так. відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливiсть заробляти собi на життя працею, яку вiн вiльно обирає або на яку вiльно погоджується. Таким же чином трактує право кожного на працю та її гідну оплату ст.2 КЗпП України. Відповідно до ст.23 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Виходячи з законодавчо врегульованого права позивача на працю та її гідну оплату, а також право кожного на справедливий судовий захист у разі порушення таких прав, визначений п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000,00гр.

Outcome: partial