Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Представник [PERSON] [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 20 серпня 2013 року звернулась до суду з позовом до Олександрівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та визнання недійсним рішення Олександрівської сільської ради від 11.01.1995 року №5. 14.03.2014 року уточнив, а саме в п. 1 прохальної частини після слова «визнати» доповнити його новим словом «частково» , а в іншій частині всі позовні вимоги залишити без змін. Свої вимоги обґрунтував тим, що згідно Свідоцтвапро право на спадщину за заповітом,виданого 15.07.2011 року державним нотаріусом Широківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, вона являється власником домоволодіння [ADDRESS] до складу якого входить: житловий будинок А-1, загальною площею 53,4 кв.м., в тому числі житловою площею 27,2 кв.м., а також надвірні будівлі; літня кухня Б,сарай В,погріб Вп/д, гараж Г,вбиральня Є, №2паркан, І- замощення та II- водоколонка, яке внесено 17 серпня 2011 року до електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно та зареєстровано Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в реєстровій низі 2С-428 за №428. До отримання нею вказаного вище правовстановлюючого документу на це спадкове нерухоме майно, останнє належало померлій квітня 2010 року [PERSON], [INFO], уродженці м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі Договору міни, посвідченого 23 липня 2004 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр. №2165),який спадкодавцем було укладено з колишнім його власником - [PERSON]. Так, згідно умов названого вище договору міни спадкодавець [PERSON] ще в 2004 році без доплати провела обмін належної їй на праві власності трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], на успадковане в подальшому позивачем домоволодіння за адресою: [ADDRESS], тим самим у визначеному законом порядку набувши право власності на вказане вище нерухоме майно. Успадкувавши та переоформивши в 2011 році на своє ім'я вказане вище спадкове домоволодіння померлої [PERSON], воналише в жовтні 2012 року, після того як уже будучи власником цієї нерухомості та звернувшись спочатку до відділу Держкомзему у Широківському районі, а в подальшому з письмовою заявою до Олександрівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області про надання їй дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель і споруд за адресою [ADDRESS], тобто безкоштовної передачі їй у власність в порядку приватизації розташованої під останнім земельної ділянки, загальною площею 0,57 га, дізналась про те, що вказана вище спірна земельна ділянка на підставі рішення виконкому Олександрівської сільської ради за №5 від 11.01.1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» раніше вже була передана в приватну власність (приватизована) гр. [PERSON], яка померла [INFO], з видачею та реєстрацією на ім'я останньої [INFO] Державного акту на право приватної власності на землю (серії Д П Шр №317).Є також достовірно встановленим та належно підтвердженим відповідними письмовими доказами факт того, що на момент прийняття виконавчим комітетом відповідача оскаржуваного позивачем рішення від 11 січня 1995 року №5 про передачу у власність гр. [PERSON] вказаної вище спірної присадибної земельної ділянки за адресою [ADDRESS], вказана особа вже не являлась власником цього домоволодіння, а тому за діючого на той час земельного законодавства не мала права на участь в приватизації розташованої під ним присадибної земельної ділянки, площею 0,50 га, оскільки ще задовго до цього, а саме 11 лютого 1992 року вона провела його відчуження на користь свого рідного сина - [PERSON], у відповідності до укладеного між ними договору дарування, який 11 квітня 1992 року було зареєстровано на ім'я останнього в Криворізькому бюро технічної інвентаризації за №2-428-428. Крім того, набувач вказаного нерухомого майна - [PERSON], на момент укладення зі своєю матір'ю цього правочинну (11.02.1992 р.) уже мав на праві власності інший житловий будинок в [ADDRESS], присадибна земельна ділянка під яким, загальною площею 0,22 га, йому також була передана у власність на підставі оскаржуваного позивачем рішення виконкому Олександрівської сільської ради за №5 від 11.01.1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», в списку-додатку до якого прізвище останнього значиться під №56. Станом на момент проведення [INFO] реєстрації виданого на ім'я [PERSON]([PERSON]) [PERSON], яка померла [INFO], державного акту за право приватної власності на землю,вказана в ньому особа-землевласник була вже померлою, тобто державну реєстрацію цього правовстановлюючого документу також було проведено з відвертим порушенням вимог ст.25 Цивільного кодексу України. Наявні у наданій до суду копії Державного акту на право приватної власності на землю Шр №317 виправлення прізвища його власника з [PERSON] [PERSON] [PERSON], які в цьому правовстановлюючому документі були посвідчені, без зазначення конкретної дати, печаткою та підписом начальника відділу держземресурсів у Широківському районі Дніпропетровської області [PERSON], на даний час спростовуються наданою позивачем ксерокопією листа-відповіді з відділу держземагенства у Широківському районі від 03.12.2013 року за №2342/13, в якому зазначено, що згідно даних Реєстру других примірників держаків на землю вказана вище земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], згідно Державного акту на право приватної власності на землю (Серія Шр №317) зареєстрована в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за померлою [PERSON], а не за [PERSON]. До того ж, є очевидною також і невідповідність між загальним розміром вказаної вище спірної земельної ділянки, згідно рішення виконкому Олександрівської сільської ради від 11 січня 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і »користування»,де у власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства передавалась земельна ділянка площею 0,50 га землі, тоді колифактичний розмір цієї земельної ділянки за адресою [ADDRESS], відповідно виданого на її ім'я державного акту на землю, серія Шр №317, становить значно більшу площу, а саме 0,57 га землі, що також суперечило вимогам діючого на той час земельного законодавства. Саме ж це рішення виконкому сільської ради згідно його пункту 5-го. підлягало подальшому обов'язковому затвердженню на сесії Олександрівської сільської Ради народних депутатів, чого так і не відбулось, а тому останнє фактично не набуло законної сили. Таким чином, виходячи з вищенаведених нею фактичних обставин цієї справи, що підтверджуються наданими суду відповідними письмовими доказами, перелічені нижче: Обґрунтовуючи заявлені нижче позовні вимоги, згідно яких прошу суд з одного боку визнати частково незаконним рішення виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 11,01.1995 року №5 стосовно безоплатної передачі у приватну власність гр. [PERSON]двох земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і ведення підсобного господарства, загальною площею 0,50 гектарів, розташованих в [ADDRESS], а з іншого визнати недійсним виданий [INFO] на її ім'я Державний акт на право приватної власності на землю, серії Шр №317, одночасно скасувавши його державну реєстрацію, позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на наступні норми діючого законодавства, що регулюють вказані вище спірні правовідносини. 16.03.2014 року в попередньому судовому засідання було залучено до участі в якості співвідповідача [PERSON] а.с. 36. Представник позивачки [PERSON] [PERSON], який діє на підстав довіреності 05 серпня 2013 року, надав до суду заяву в якій вказав , що позов [PERSON] підтримує просить його задовольнити, справу слухати в його відсутність а.с. 94. Представник співвідповідача [PERSON], [PERSON] , який діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 28.05.2014 року , надав до суду заяву в якій вказав, що заперечує проти позовних вимог з наступних підстав: - рішення Олександрівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області були виділенні у приватну власність [PERSON] дві земельні ділянки дона для будівництва і обслуговування житлового будинку, а друга для ведення підсобного господарства. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що рішення сільської ради є незаконними у зв'язку з тим, що не можливо винести рішення так як [PERSON], не була власницею житлового будинку [ADDRESS] . Але згідно рішення виділено дві ділянки : - цільове призначення 1-ї ділянки будівництво і обслуговування ; - цільове призначення другої ділянки ведення підсобного господарства. Позивач не довів, що [PERSON] не мала права побудувати на виділеної 1-й земельній ділянці житловий будинок й що право на отримання земельної ділянки для ведення підсобного господарства не має [PERSON] , яка раніше не отримала землю для ведення підсобного господарства і що таке право втрачене нею у зв'язку з тим, що будинок [ADDRESS] був нею подаровано на підставі зазначеного у позові просить відмовити а.с. 93. Представник відповідача Олександрівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області до суду надали заяву, в якій згідні з визнанням недійсним державного акту (серія Д II Шр №317 виданий [INFO]) на право власності на землю та визнання частково незаконним рішення виконавчого комітету від 11 січня 1995 року №5 в п. 54 списку, просять слухати справу без участі представника сільської ради а.с. 89. Представник третьої особи держземагенства у Широківському районі Дніпропетровської області до суду надали заяву про розгляд справи в їх відсутність, рішення просять виносити на розсуд суду а.с. 92. В судове засідання сторони не з 'явилися, до суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, тому відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , подання відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно російсько-українського словника видавництво Харків РВП «Оригінал» 1997 р. жіноче ім'я російською мовою «[PERSON]» українською «[PERSON]», отже вказані імена є тотожними а.с. 45. Згідно рішення Олександрівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 11.01.1995 року №5 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» та додатку-списку, під №54 [PERSON] було надано земельну ділянку загальною площею в приватну власність на постійне користування в розмірі 0,50 га., в тому числі: для обслуговування житлового будинку (приватна власність), особистого підсобного господарство (постійне користування) а.с. 16.-17. Отже, передача земельних ділянок [PERSON] відбувалась на підставі Декрету Кабінету Міністрів України « Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року. Згідно п. 1 цього Декрету передбачалось «сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України». Передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Згідно з ч.3 Декрету - право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. [INFO] [PERSON], померла с. Олександрівка Широківського району Дніпропетровської області а.с. 15. При житті, а саме 11 лютого 1992 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] а.с. 19. 20.14.1995 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю , на підставі рішення Олександрівської сільської ради від 11 січня 1995 року №5 й передано в приватну власність земельну ділянку площею 0, 57 гектарів в межах згідно з планом а.с. 14. 23 липня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклала договір міни, згідно якого [PERSON] зобов'язалась передати у власність [PERSON], а [PERSON] зобов'язався прийняти трикімнатну квартиру , загальною площею 55, 4 кв. м, в тому числі жилою площею 36,1 кв. м. , розташовану на шостому поверсі , дев'ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , в обмін на домоволодіння , розташоване на земельній ділянці. В склад домоволодіння входять: житловий будинок : житловою А-1, шл.лит.під шубу, загальною площею 53, 4 кв. м., в тому числі жилою площею 27, 2 кв. м, Б-літня кухня, цегла. В - сарай шл.лит., В п/д - погріб, шл.лит., Г - гараж, цегла, Є - вбиральня, дерев., 1,3 - ворота, 2- паркан, II-водоколонка, I- замощення, що знаходяться за адресою : [ADDRESS], [PERSON] зобов'язується передати у власність [PERSON], а [PERSON] зобов'язується його прийняти а.с. 19. [INFO] [PERSON] померла с. Олександрівка Широківського району Дніпропетровської області а.с. 12. 15 липня 2011 року [PERSON] прийняла спадщину на підставі заповіту посвідченого Олександрівською сільською радою Широківського району Дніпропетровської області , яка складається з житлового будинку А-1, загальною площею 53,4 кв.м. в тому числі житловою площею 27,2 кв. м. , з надвірними будівлями: літня кухня Б, сарай В. погріб В п/д, гараж Г, вбиральня Є, №2 паркан, I- замощення , II - водо колонка, що знаходиться в [ADDRESS], що належать померлій на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом округу Дніпропетровської області а.с. 13. Згідно ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно стаття 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до п.г) ч.3 ст.152 ЗК України: «Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.» Відповідно до ч. 1 ст.. 155 ЗК України відповідальність органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок , у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст.. 134 ЦК України (1963 року) жилий будинок, що знаходиться в сільській місцевості (або частина його), може відчужуватись громадянинові лише за умови, коли йому в установленому порядку надається в користування земельна ділянка при будинку, за винятком продажу будинку на знос. Відповідно до ст.. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи: 1. Здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. 2. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. 3. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. 4. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до Закону. Стаття 81 ЗК України визначає що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А згідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А згідно зі ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Щодо вимоги про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 11 січня 1995 року №5 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність і користування» в частині безоплатної передачі у приватну власність гр.. [PERSON], яка значиться в списку-додатку до нього під №54, земельної ділянки для обслуговування житлового будинку /приватної власності/ слід визнати незаконни так як відповідно до ст. 346 ЦК України припиняється право власності у разі: 1) відчуження власником свого майна, отже оскільки 11 лютого 1992 році [PERSON] подарувала житловий будинок , який знаходиться за адресою [ADDRESS] своєму синові [PERSON] а.с. 50, який обміняв його на квартиру а.с. 21, отже право власності в [PERSON] припинилось після укладання договору дарування. А в частині щодо земельної ділянки для ведення підсобного господарства слід визнати законними з тих підстав, що особисте підсобне господарство - це своєрідна форма виробництва сільськогосподарської продукції, що має характер особистого споживання. Такого роду діяльність не розглядається як підприємницька і не обкладається прибутковим податком. Ведення особистого підсобного господарства не має за мету отримання прибутку. Прибуток, який отримують від продажу продукції, використовують для особистого або сімейного споживання. Правовий режим земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства визначений в ст. 56 Земельного кодексу, відповідно до якого для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. При компактній забудові населених пунктів у відповідності з їх генеральними планами і проектами забудови земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства біля будинку надаються в меншому розмірі з виділенням останньої частини за межами житлової зони населеного пункту. З рішення Олександрівської сільської ради №11.01.1995 року №5 «Про передачу [PERSON] земельної ділянки у приватну власність і користування» , а саме для особистого підсобного господарства (постійне користування ) площею 0,25 га. , вбачається, що воно було прийнято відповідно до Декрету Кабінетів Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року , а оскільки померлою не було оформлено державний акт направо власності на землю та відповідно не завершено процедуру приватизації земельної ділянки, то таке право має бути визнане за співвідповідачем як за спадкоємцем померлої. Оскільки [PERSON] померла , [INFO], а державний акт було видано 20.12.1995 року тобто після її смерті. А отже, хоч рішення Олександрівської сільської ради від 11.01.1995 року № 5 про приватизацію земельної ділянки сільською радою було прийнято ще за життя [PERSON], але Державний акт був виготовлений лише 20.12.1995 року, вже після його смерті, то даний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП № 317 на ім'я [PERSON] має бути визнаний недійсним, оскільки згідно зі даний ст. 346 Цивільного кодексу України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, а якщо оформлення права власності на майно за життя людини проведено не було, то після смерті особи взагалі правовстановлюючі документи про це не можуть бути видані на ім'я померлого. Відповідно має бути скасована і його державна реєстрація. Судові витрати не відшкодовувати з відповідачів, а залишити на рахунок позивачки за її вимогою. На підставі викладенного

Outcome: partial