Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він є працівником ГУНП в Сумської області. Такоє він є часником бойових дій. Відповідно до вимог закону України Про Національну поліцію поліцейські користуються усіма гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими законодавством. Відповідно до ст. 10 закону України Про відпустки відпустки за бажанням працівника у зручний для нього час надаються особам, на яких поширюється дія закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Будучи учасником бойових дій він має право на відпустку у зручний для себе час, що передбачено також і законом України Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту. 31.01.2017 року він подав на ім'я начальника ГУНП рапорт про надання щорічної чергової відпустки за 2017 рік з 06.02.2017 року, але йому було в цьому протиправно відмовлено. Постановою суду рішення про відмову у наданні йому відпустки у зручний час було визнано протиправним та зобовязано відповідача надати йому щорічну відпустку у зручний час. Зазначив, що такі порушення його прав змусили його нервувати та вимагати додаткових зусиль для організації життя, чим йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в 50000 грн. Тому просить стягнути з відповідача на його користь 50000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Представник відповідача позов заперечила, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначив, що Законом не визначено їх обовязок відшкодування моральної шкоди працівнику поліції в разі ненадання відпустки. Окрім того, позивач не зазначив в чому саме полягає моральна шкода та не надав доказів на підтвердження цих обставин. Вважає вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи сторін в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] проходить службу в ГУНП в Сумської області, має статус учасника бойових дій. Вказані обставини були зазначені та визнані сторонами, окрім того вони підтверджуються копією посвідчення. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Правовий статус ветеранів війни регулює Закон України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 цього ж Закону учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, в тому числі, щодо використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Як вбачається з копії Постанови суду від 02.03.2017 року (а.с. 5-7) 31.01.2017 року позивачем подано на ім'я начальника ГУНП в Сумській області рапорт, яким він просив надати йому\~\~у відповідності до п.8 ст.11 Закону України «Про відпустку» та п.12 ст.12 Закону України «Про учасників бойових дій» чергову відпустку з 06.02.2017 року. Листом № 1805 від 03.02.2017 року за підписом начальника СКЗ Сумського ВП ГУНП в Сумській області в наданні відпустки позивачу було\~\~відмовлено з посиланням на невідповідність рапорту затвердженому графіку відпусток, а також у зв'язку з тим,\~\~що позивачем попередньо не було узгоджено питання надання йому відпустки з безпосередніми керівниками. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з позовом та Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 02.03.2017 року задоволено позов [PERSON] : визнано протиправним рішення начальника сектору кадрового забезпечення Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області, викладене у формі листа № 1805 від 03 лютого 2017 року, про відмову в наданні відпустки [PERSON] за рапортом від 31 січня 2017 року; зобовязано Головне управління Національної поліції в Сумській області надати [PERSON] щорічну відпустку у зручний для нього час. З наведеного вбачається, що посадовими особами відповідача порушені права позивача, гарантовані Законом. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. \~\~ Згідно з \~\~ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Слід зазначити, що стаття 237-1 КЗпП України також передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівнику. Пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як встановлено судом, з вини відповідача, з яким позивач перебуває фактично у трудових стосунках, та яким було допущено протиправні дії, було порушено право позивача гарантоване Законом, внаслідок чого позивач вимушений був змінити звичайний для неї уклад життя, а отже факт заподіяння моральної шкоди для суду є очевидним. З огляду на характер порушення прав позивача та їх наслідки, виходячи з засад розумності та справедливості, ступені вини відповідача, істотності вимушених змін у її життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, на думку суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у сумі 1000 грн. Позивач за законом звільнений від сплати судового збору, а тому, згідно приписів ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, в сумі 12,80 грн.

Outcome: partial