Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Середа В.В. 28.09.2020 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що 15.04.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] склалися договірні відносини. Так, [PERSON] зробив пропозицію [PERSON] укласти договір підряду на виготовлення меблів для замовника, їх поставки та монтажу в строк до 01.11.2019 р., за адресою, додатково зазначеною останнім. Загальна ціна послуг становить 197 346 грн. та включає в себе вартість матеріалів. На підтвердження акцептування замовником пропозиції і узгодження сторонами умов договору замовник здійснив оплату послуг та матеріалів на банківські рахунки підрядника на загальну суму 197 346,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № 11120256 від 15.04.2019 р. на суму 150 000 грн.; № 11155539 на суму 20 000 грн.; № МВСН-М5В0-Н865-814Н від 31.10.2019 р. на суму 27 346 грн. Таким чином, здійснивши оплату грошових коштів, прийнятих відповідачем без зауважень, сторони здійснили дії, які відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, тягнуть за собою виникнення взаємних договірних зобов`язань, тобто у відповідача виникли зобов`язання по виготовленню меблів для позивача, їх поставки та монтажу на суму 197 346 грн. На бажання позивача отримати від відповідача договір у письмовій формі з детальним описом всіх умов, погоджених сторонами, строків виконання робіт та із зазначенням матеріалів на виготовлення меблів, описом меблів та їх кресленням, договір відповідач так і не надав. В строк, погоджений сторонами, а саме 01.11.2019 р. відповідачем не були виконані власні зобов`язання з виготовлення меблів для позивача, їх поставки та монтажу. Також в підтвердження домовленостей сторін, позивач із відповідачем вели перемовини шляхом направлення один одному смс-повідомлень у месенджері Viber. В зазначеному месенжері позивач зазначав відповідачу, що строки надання послуг вже пройшли, а послуги так і не були надані. На що відповідач повідомив позивача 02.12.2019 р., до завтра (тобто 03.12.2019) він буде здійснювати монтаж меблів. Проте, на час звернення до суду, зобов`язання відповідача не виконані у повному обсязі. Таким чином, на момент подачі позовної заяви заборгованість відповідача перед відповідачем за ненадані послуги складає 197 346 грн. На підставі ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що підлягає стягненню пеня в розмірі 3% вартості роботи (послуги) за кожен день прострочення за період з 02.11.2019 р. по 21.08.2020 р., тобто за 294 календарних днів, що складає 1 178 155,62 грн. В силу положень ст.625 ЦК України [PERSON] також просить стягнути 3% річних за період з 19.05.2020 р. по 21.08.2020 р. в сумі 1536,71 грн. Посилаючись на ст.ст.16, 509, 526, 530, 612, 625, 642, 837 ЦК України, за позовом представник просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 1 377 038,33 грн., де: 197 346 грн. - сума основного боргу; 1 178 155,62 - 3% пені; 1536,71 грн - 3% річних. Ухвалою від 19.10.2020 р. відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 10.12.2020 р. 10.12.2020 р. відкладено підготовче судове засідання на 15.01.2021 р. за клопотанням представника відповідача на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України. 15.01.2021 р. підготовче судове засідання відкладено на 16.02.2021 р. на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України. 16.02.2021 р. закрито підготовче провадження, призначено судове засідання на 31.03.2021 р. 31.03.2021 р. розгляд справи відкладено на 09.06.2021 р. у зв`язку з перебуванням судді в іншому провадженні. 09.06.2021 р. розгляд справи відкладено на 08.09.2021 р. за клопотанням представника позивача на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву просив її задовольнити з підстав, викладених в позові. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, які викладені у відзиві на позов (а.с.180-186). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч.1 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагнета та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). За приписами ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу (п.3 ч.1 ст.206 ЦК України). За змістом ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Умова про предмет договору підряду є істотною. Предметом договору підряду є індивідуалізований результат праці підрядника, на який спрямована узгоджена воля сторін. Умова щодо предмета договору підряду уточнюється ціною підрядних робіт. Згідно ст.843 ЦК України, у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни. Крім того, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі, який містить постатейний перелік затрат на виконання робіт, є додатком до договору та його невід`ємною частиною. Строки виконання роботи або її окремих етапів установлюється в договорі підряду. Якщо в договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту (ст.846 ЦК України). За приписами ч.1, 2 ст.854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здйснити свої права і виконати обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. В ч.1 ст.632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Аналізуючи надані позивачем докази в обґрунтування позовних вимог у сукупності з наведеними положеннями діючого законодавства, суд дійшов висновку, що всупереч вимог ЦК України сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору підряду на виготовлення, поставки та монтажу меблів. Тобто не досягнуто згоди щодо вартості виготовлення меблів та їх поставки, вартості монтажу, асортименту та кількості меблів, строків виготовлення меблів, строків їх поставки, строків монтажу та згоди сторін спору щодо матеріалів, з яких має бути виготовлено меблі, їх розмірів (товщини, довжини, висоти, глибини, кольору, візуального вигляду, технічних характеристик, характеристики якості матеріалів, з яких мають бути виготовлені меблі), умов та строк (адреси поставки, часу поставки (день, місяць, рік) поставки виготовлених меблів, умов та строку монтажу таких меблів (квартири, будинку, кімнати). За ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов`язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). В поданій до суду позовній заяві позивач стверджує, що відповідач прийняв пропозицію (оферту), оскільки в призначенні платежу сплачених грошових коштів зазначено - « переказ особистих коштів» та «поповнення картки». Разом з тим, банківські документи (квитанції) та смс-повідомлення у месенджері Viber не є належними доказами укладення договору, оскільки не містять інформації щодо предмету доказування, так як з них не випливає, що кошти в загальному розмірі 197 346 грн. перераховано [PERSON] на виготовлення, поставку та монтаж меблів. Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 197 346 грн. Як похідні від первісної вимоги про стягнення боргу, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення 3% пені та трьох процетів річних. Окремою правовою підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення пені в розмірі 1 178 155,62 грн. є норми ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанова ВСУ «Про практику розгляду цивільних прав за позовами про права споживачів» від 12.04.1996 р. № 5. Так, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботу або надає послуги. Згідно ч.17, 21 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального або нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його потреб. Робота - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або заміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Ч.22 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно ч.1 ст.1-1 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. За приписами ч.1 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Відповідно до ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Зміст ЗУ «Про захист прав споживачів» свідчить, що цей Закон регулює відносини виключно між споживачем та суб`єктом господарської діяльності (виконавцем робіт та надавачами послуг, виробниками і продавцями товарів). В ст.55 Господарського кодексу України визначено, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ч.2 п.1 ст.55 ГУ України суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Позов [PERSON] подано до [PERSON] з посиланням, зокрема, на положення ЗУ «Про захист прав споживачів», і відповідно нараховано пеню у розмірі 1 178 155,62 грн. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та витягу з електронного кабінету Державної податкової служби України (а.с.189, 190), станом на 04.02.2021 р. відсутня інформація відносно взяття на облік відповідача, як платника податків. Ч.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про права споживачів» від 12.04.1996 р. № 5 звернуто увагу судів на необхідність розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів у точній відповідності із законом та в установлені для цього строки. При вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень ЗУ «Про захист прав споживачів», прийнятого 12.05.1991 р. Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. На відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємтвами, установами, організаціями дія цього Закону не поширюється. З наведеного вище, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені в розмірі 1 178 155, 62 грн. не підлягає задоволенню і з тих підстав, що відносини між сторонами спору не підпадають під дію ЗУ «Про захист прав споживачів». При зверненні до суду представник позивача зазначив ціну позову - 1 377 038,33 грн. та, посилаючись на ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», не сплачував судовий збір. В п.28 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді; у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень ст.88 ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі п.8 частини першої статті 207 ЦПК. Враховуючи, що при вирішенні спору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про захист прав споживачів», стягненню з позивача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 10 510 грн.

Outcome: approved