Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що вона є власником житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] була зареєстрована та проживала у вказаному житлі з 2008 року як дружина сина позивача [PERSON]. З 21 листопада 2010 року її син та відповідач почали проживати у будинку по [ADDRESS]. В 2016 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Протягом багатьох років відповідач не проживає у будинку по [ADDRESS], на вищевказаній житловій площі не з'являється та вивезла особисті речі. З моменту зміни місця проживання відповідач не виявила бажання знятись з реєстраційного обліку. У зв'язку наведеним позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS]. У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статті 319, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України, статті 68, 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК). В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Крім цього, позивач додала, що малолітній син відповідача [PERSON], тобто її онук, також зареєстрований по [ADDRESS], хоча фактично проживає з [PERSON] по [ADDRESS]. Питання про зняття його з реєстрації позивач не ставить. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову. Пояснила, що відповідач вселилась у належне позивачу житло по [ADDRESS] як дружина сина позивача. В цьому будинку у неї народились діти. Малолітній син відповідача [PERSON] також зареєстрований у вказаному будинку. При цьому [PERSON] звернула увагу, що у контексті положень статті 29 ЦК задоволення позову призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини відповідача. Між тим, представник відповідача не заперечила, що її довірителька фактично не проживає по [ADDRESS] з часу розірвання її шлюбу з [PERSON] Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Любешівської районної державної адміністрації Волинської області - [PERSON] вважає, що із задоволенням позову буде звужено права малолітньої дитини відповідача. Між тим, [PERSON] зазначив, що під час обстеження житлово-побутових умов проживання відповідача по [ADDRESS] він з'ясував, що діти фактично проживають з відповідачем за вказаною адресою з 2011 року. Син [PERSON] і надалі хоче жити з мамою. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області - Гарбар Надія Олександрівна у суді вказала, що у контексті статті 29 ЦК, положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» у випадку задоволення позову буде незрозумілим як зареєструвати місце проживання дитини відповідача, яка зараз зареєстрована у позивача. Заслухавши учасників процесу, проаналізувавши докази, законодавство, суд дійшов таких висновків. Свідок [PERSON] у суді показав, що перебував з відповідачем у шлюбі. Спочатку він з відповідачем проживав у батьків по [ADDRESS]. Після народження сина [PERSON] у 2006 році зареєстрували за цією адресою місце проживання [PERSON] разом з дитиною. З 2010 року він з відповідачем та дітьми почали проживати у будинку по [ADDRESS]. Відповідач проживає там і зараз. Свідок [PERSON], сусідка позивача, також ствердила, що [PERSON] та [PERSON] проживали у позивача до придбання будинку по [ADDRESS]. Згідно з договором купівлі-продажу [PERSON] 10 квітня 1997 року придбала житловий будинок по [ADDRESS]. Відповідно до відомостей будинкової книги у цьому житлі з 15 листопада 2006 року зареєстровано сина відповідача [PERSON], а з 27 листопада 2006 року там зареєстровано і саму [PERSON] Відповідач [PERSON] перебувала у шлюбі з сином позивача [PERSON] з 21 січня 2006 року по 08 липня 2016 року, що стверджено рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 27 червня 2016 року у справі № 162/100/16-ц. Актом обстеження житлово-побутових умов позивача від 16 листопада 2016 року, складеного комісією виконкому Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, встановлено, що на день обстеження [PERSON] не проживала у будинку по [ADDRESS]. Згідно з актом обстеження умов проживання служби у справах дітей Любешівської районної державної адміністрації від 21 лютого 2017 року відповідач [PERSON] з 2011 року разом з двома дітьми проживає по [ADDRESS]. Згідно з частиною першою, третьою статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У відповідності з частиною першою статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічна норма міститься у частині першій статті 156 ЖК. Згідно з частиною четвертою статті 156, частиною статті 64 ЖК до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності із статтею 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно з статтею 3 цього Закону реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Аналізуючи дослідженні у ході судового розгляду докази, законодавство, суд констатує, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом. Відповідач у житловому будинку позивача по [ADDRESS] зареєструвалась 27 листопада 2006 року як член сім'ї власника житла. Встановлено, що [PERSON] разом з дітьми принаймні з 2011 року проживає у будинку по [ADDRESS]. Зазначена обставина вказує на те, що відповідач обрала для себе інше місце проживання. Суд звертає увагу, що позивач не ставить питання про визнання таким, що втратив право користування житлом по [ADDRESS] малолітнього сина відповідача. Дитина у цей час проживає з матір'ю у іншому житлі. Отже, покликання представника відповідача на те, що задоволення позову обмежить у житлових правах малолітнього [PERSON], не заслуговують на увагу. Збереження за відповідачем права на користування у будинку по [ADDRESS] та реєстрація у ньому створюють перешкоди позивачу у здійсненні нею права власності. [PERSON] втратила право користування цим житловим приміщенням. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 ЦПК України. Враховуючи наведене,

Outcome: approved