Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення. Позивач в\~обґрунтування своїх\~вимог за\~позовом зазначив,\~що16 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (ВАТ«Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та [PERSON] укладено Кредитний договір № 2001/0708/98-015, за яким Банк зобов`язався надати останньому грошові кошти у розмірі 47\~450 доларів США на строк з 16 липня 2008 року по 15 липня 2018 року та на умовах, передбачених зазначеним договором, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строк встановлений договором. В якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за вказаним вище Кредитним договором, між ВАТ«Сведбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 2001/0708/98-015-Z-1 від 16.07.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В.М., за умовами якого, позичальник передав в іпотеку банку нерухому майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, вказує, що 14 грудня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» укладено договір № 1064/К купівлі-продажу майнових прав, у відповідності до умов якого право вимоги за Кредитним договором № 2001/0708/98-015 від 16.07.2008 року з усіма додатками та додатковими угодами перейшли до нового кредитора, а саме до ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції». На виконання умов договору № 1064/К купівлі-продажу майнових правміж ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» 14 грудня 2008 року укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2001/0708/98-015-Z-1 від 16.07.2008 року. Відомості про заміну іпотекодержателя та обтяжувача були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухому майно. Посилається на те, що право вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки повністю перейшли до позивача. Так, позивач зазначає, що позичальником та відповідачем були порушені взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором та Договором іпотеки щодо своєчасного та повного погашення кредиту з нарахованими процентами за фактичний час його використання. Станом на дату укладання Договору №1064/К купівлі-продажу майнових прав від 14 грудня 2018 року за вищевказаним Кредитним договором розмір прав грошової вимоги за тілом кредиту та нарахованими відсотками, що відступалися становив 45 440,39 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становило 1266 287,62 грн., а також 255 774,62 грн. пені та 26 445,79 грн. штрафу. 21.01.2019 року позичальнику [PERSON] надсилалася Вимога-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення, яка отримана останнім 31.01.2019 року. 01.03.2019 року іпотекодавцю - відповідачу, надсилалися дві вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення на різні адреси, які отримані ним 07.03.2019 року.10 квітня 2019 року за ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції», на підставі Іпотечного договору № 2001/0708/98-015-Z-1 від 16.07.2008 року, було зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності. Таким чином, позивачем задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок предмету іпотеки, а саме набуто права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Також, 19 квітня 2019 року, після отримання довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, позивачу офіційно стало відомо, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа, а саме відповідач - [PERSON] , даний факт останній підтверджував під час спілкування з позивачем, але добровільно знятися з державної реєстрації місця проживання і виселитися з вказаної квартири відмовився. Позивач вважає, щоневизнання відповідачем припинення права користування вказаною вище квартирою та відмова від добровільного виселення грубо порушують його права та інтереси, як власника житлового приміщення. Посилаючись на вимоги діючого законодавства, позивач вважає, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Зазначає, що відповідач, без законних на те підстав, зареєстрований та проживає в квартирі, яка на праві приватної власності належить позивачу, факту припинення права користування ним квартирою не визнає, відтак даними діями чинить позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим зазначає, що у власності відповідача на час звернення стягнення на предмет іпотеки перебувала та досі перебуває інша квартира за адерсою: [ADDRESS] . Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідача з вказаної вище квартири без надання іншого постійного житлового приміщення. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за вищевказаним позовом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача адвокат Проценко М.М., який діє на підставі довіреності № 468 від 28.10.2019 року, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив, відзив до суду не надавав. Представник третьої особи - Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради Гупал Н.О., надала до суду пояснення в яких просить суд розглянути справу у відповідності до норм матеріального та процесуального права без участі представника третьої особи. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи умови\~ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою позивача, розглянуто справу в заочному порядку. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Згідно ч.4 ст.77\~ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 16 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 2001/0708/98/015, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 47\~450 доларів США на строк з 16 липня 2008 року по 15 липня 2018 року та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. Кредит надається лише після підписання іпотечного договору, що забезпечує повернення кредиту, процентів за користування ним, пені за несвоєчасну сплату процентів та несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, а також відшкодування збитків у зв`язку із порушення умов цього договору та інших витрат Банку, пов`язаних з одержанням виконання. Кредитні кошти призначені на споживчі цілі. В забезпечення зобов`язань по даному кредитному договору між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 2001/0708/98-015- Z-1 від 16 липня 2008 року, за яким іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з укладанням 14 грудня 2018 року договір купівлі-продажу майнових прав № 1064/К та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2001/0708/98-015-Z-1 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до позивача перейшли права та обов`язки по кредитному договору № 2001/0708/98/015 від 16 липня 2008 р. та по іпотечному договору № 2001/0708/98-015-Z-1 від 16 липня 2008 року. Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» задовольнила свої кредиторські вимоги за рахунок предмету іпотеки та в позасудовому порядку набуло права власності на нерухому майно двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності. 1 березня 2019 року позивачем надіслано відповідачу вимога повідомлення про усунення порушення зобов`язань та добровільне виселення з зазначеної вище квартири протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Згідно із частинами першою, другою\~статті 39 Закону України «Про іпотеку»\~в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою\~статті 40 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є\~стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3\~статті 109 ЖК Української РСР\~регулює порядок виселення громадян. Згідно із положенням частини другої\~статті 40 Закону України «Про іпотеку»\~та частини третьої\~статті 109 ЖК Української РСР\~після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до вимог частини другої\~статті 109 ЖК Української РСР\~громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга\~статті 109 ЖК Української РСР\~установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої\~статті 39 Закону України «Про іпотеку»\~підлягають застосуванню як положення\~статті 40 цього Закону, так і норма\~статті 109 ЖК Української РСР. За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмові у задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від\~25 січня 2018 року № 61-688св17, 14 березня 2018 року № 61-2816св18,30 травня 2018 року № 61-401св17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої\~статті 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV\~(далі - Закон № 898-IV) та частини третьої\~статті 109 ЖК Української РСР\~(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У даній справі, новий власник - банк, який зареєстрував право власності у позасудовому порядку за банком на спірне майно, що було предметом іпотеки, не може одноособово користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно», що міститься в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява\~№ 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Стаття 109 ЖК Української РСР\~закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Як проголошено у\~статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої\~статті 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій\~статті 10 ЦПК України. Законом України від 22 вересня 2011року\~№ 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг»\~внесено зміни до\~статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні\~\~стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Як убачається з іпотечного договору № 2001/0708/98-015-Z-1 від 16.07.2008 р., предмет іпотеки квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу р. № 956 від 28.04.2006 року. Таким чином, судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, набута не за рахунок коштів отриманих за кредитним договором. Доводи позивача про наявність у відповідача у власності квартири за адресою: [ADDRESS] та відсутності підстав для надання відповідачу іншого житлового приміщення не знайшли свого законодавчого підтвердження. Так, аналізуючи норми діючого законодавства, суд приходить до висновку про неможливість виселення відповідача без надання іншого житла та не залежить від наявності у нього на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати у ньому. На підставі викладеного, враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно доч.1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, понесені ним судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed