Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №МКЖО-009 від 30 листопада 2006 року в розмірі 31665,49 грн., що складається з заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 5755,01 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобовязання в сумі 25910,48 грн., а також судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Пояснив, що 30 листопада 2006 року між позивачем та відповідачем, як фізичною особою-підприємцем, було укладено кредитний договір №МКЖО-009, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 17000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 38%, які розраховуються в залежності від терміну існування непогашеного залишку по кредиту та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак в порушення умов договору відповідач свої зобовязання не виконав, в наслідок чого утворилась заборгованість. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 14 червня 2011 року з відповідача на користь банку було стягнуто 16,932,05 грн. заборгованості за кредитом, 22009,31 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 19085,23 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязання за кредитним договором, а також 3151,32 грн. заборгованості по штрафам. Відповідно до відомостей з ЄДР, фізичну особу-підприємця [PERSON] І,О. припинено 14 липня 2014 року. Тому представник банку вважає за необхідне захистити права банку шляхом стягнення з громадянина [PERSON] заборгованості за вищевикладеним кредитним договором. В договорі сторони узгодили, що строк позовної давності за вимогами по договору становить 5 років. Після винесення рішення Жмеринського міськрайонного суду від 14 червня 2011 року цей строк розпочався заново. Тому представник позивача, вважає, що на користь банку з відповідача підлягають стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 5755,01 грн. та пеня за несвоєчасне виконання зобовязання в сумі 25910,48 грн.. Представник відповідача позов визнав частково. Пояснив, що оскільки кредитний договір від 30 листопада 2006 року позивачем був укладений з фізичною особою-підприємцем [PERSON], то до даних правовідносин слід застосувати положення ч.6 ст. 232 ГК України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. В договорі ж не зазначено іншого строку нарахування пені за несвоєчасне виконання зобовязання. Тому, на думку представника відповідача, позивач мав право нараховувати пеню за несвоєчасне виконання зобовязання протягом шести місяців, починаючи з дня, коли договір повинен був бути виконаним 29 листопада 2007 і по 29 травня 2008 року. На підставі викладеного представник відповідача вимоги про стягнення з відповідача на користь банку пені в сумі 25910,48 грн. не визнав повністю, а натомість просив суд стягнути з відповідача лише 5755,01 грн. процентів за користування кредитом. Заслухавши представників позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з огляду на таке. У судовому засіданні установлено, що 30 листопада 2006 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір про надання Овердрафт-мікро кредиту №МКЖО-009, згідно з яким банк при наявності вільних коштів зобовязався здійснювати «овердрафт-мікро» обслуговування клієнта, що полягає в покритті його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку №26005055301945, що відкритий в банку, за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, встановленого п. 13 даного договору, шляхом дебітування поточного рахунку. Кредит надається в обмін на зобовязання клієнта повернути кредит, сплатити проценти і винагороди в строки, обумовлені договором. На момент укладення договору ліміт складав 17000 грн.. Здійснення платежів клієнта, в порядку, що встановлений договором проводиться в строк до 28 листопада 2007 року. Відповідно до ст.. 212 ЦК України при порушенні будь якого з зобовязань по погашенню кредиту, що передбачені п.п.1.4, 1.5, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.3.4 договору, клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 38% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. При порушенні клієнтом буд якого з зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, які передбачені п.п. 2.2.2, 3.1, 3.2, 3.3 договору, строків повернення кредиту, що передбачені п.п. 1.4, 1.5, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.3.4 договору, винагороди, передбаченої п.п.2.2.6, 3.4 договору, клієнт сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня (а.с.8-14). Відповідно до додатку №1 до кредитного договору для розрахунку відсотків за користування кредитом відповідно до договору про надання Овердрафт-мікро кредиту №МКЖО-009 від 30 листопада 2006 року встановлено диференційовану процентну ставку взалежності від строку користування кредитом (а.с.15). Згідно з п.4.7 договору, сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 5 років (а.с.13). Відповідно до ст.509 ЦК України між сторонами виникло зобовязання правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обовязку. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 549 УК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до копії рішення Жмеринського міськрайонного суду від 14 червня 2011 року з відповідача на користь банку було стягнуто 16,932,05 грн. заборгованості за кредитом, 22009,31 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 19085,23 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязання за кредитним договором, а також 3151,32 грн. заборгованості по штрафам (а.с.53-54). Згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця [PERSON] було припинено (а.с.35). Згідно з ч.1 ст. 58 ГК України суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.2 ст. 128 ГК України громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення. Згідно з ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Згідно з ч. 6 ст. 233 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Однак сторони в договорі про надання Овердрафт-мікро кредиту №МКЖО-009 від 30 листопада 2006 року обумовили в п. 4.4, що нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобовязань, передбачених п.п.4.1, 4.2, 4.3 даного договору здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобовязання повинно було бути виконане (а.с.13). На час подачі даного позову до суду зобовязання, яке виникло з договору про надання Овердрафт-мікро кредиту №МКЖО-009 виконано не було. А в 2014 році підприємницьку діяльність відповідача було припинено. Тому суд прийняв до уваги, що строк позовної давності за вимогами позивача відповідно до договору становить 5 років і даний строк позивачем пропущено не було. Відповідач же як фізична особа несе цивільно-правову відповідальність відповідно до вимог ЦК України. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку перебіг позовної давності розпочався з дня набрання рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 14 червня 2011 року законної сили. Відповідно до ч.1 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно з законом не може бути звернено стягнення. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка була викладена в постанові від 23 вересня 2015 року №6-120цс15, наявність судового рішення про задоволення позовних вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати позивача підтверджені відповідною квитанцією і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.1).

Outcome: approved