Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Позивач у червні 2015 року звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилалася на те, що 01 листопада 2011 року вона була прийнята на роботу в ТОВ «ДЕРІЛ» на посаду менеджера з маркетингу. 06 серпня 2014 року вона написала заяву на звільнення за власним бажанням у звязку з переїздом в інше місто на постійне проживання. Оскільки безпосередній керівник прийняв заяву на звільнення без її реєстрації, вона змушена була направити її поштовим звязком разом з копією проїзного квитка. Звільнялася вона з 07.08.2014 року, це був її останній день роботи. В цей же день вона звернулася до директора з проханням видати трудову книжку та належну заробітну плату, але він відмовив, посилаючись на відсутність бухгалтера. Наступного дня вона прийшла в офіс, прочекала робочий день, але ні директор, ані бухгалтер не зявилися. Вона написала заяву, щоб її трудову книжку вислали на адресу майбутнього проживання до м.Бердянська, бул. Гайдара, 4 кв.10. 03 вересня 2014 року вона поштовим звязком отримала від відповідача трудову книжку з супровідним листом №1/28-08 від 28.08.2014 року, проте відкривши її, вона зясувала, що це не та книжка, яку вона надавала відповідачу при прийнятті на роботу. Книжка була нова, титульний лист нею не підписаний, запис про стаж роботи тільки у відповідача і звільнили вони її з 14 серпня 2014 року. У телефонній розмові директор не міг пояснити, куди поділася її трудова книжка і чому нова трудова книжка була виписана з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок. Крадіжки на фірмі не було, з телефонних розмов вона зрозуміла, що це вони зробили навмисно, щоб їй нашкодити. Вона починала свою трудову діяльність у м.Харкові у серпні 2003 року після закінчення вищого учбового закладу на ТОВ «МАХІМА», де їй і видали трудову книжку серії АА №375192. Для того, щоб знайти цю фірму, вона потратила сім місяців. Ховаючи її трудову книжку, відповідач позбавив її документального підтвердження трудової діяльності з 2003 року. На день подання позову її трудова книжка АА №375192 відповідачем не видана. За час вимушеного прогулу відповідач має сплатити на її користь за 297 днів суму 14158,00 грн. із розрахунку 297дн. х 47,67 грн., де 47,67 грн. - середньоденний заробіток. На день подання позову до суду грошові суми, які відповідач у відповідності до ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України має сплатити на її користь, становлять 14104,50 грн., з них 344,50 грн. за 5 днів роботи, 3750,00 грн. компенсація за три невикористані відпустки, а 10010,00 грн. становлять середній заробіток за весь час затримки до дня подання позову, а саме за 210 робочих днів. Невидача трудової книжки з вини відповідача, не проведення своєчасного розрахунку, пряме ігнорування її прав, спеціальна підміна трудової книжки, все це завдало їй душевних страждань та матеріальних збитків, тому відповідач має їй сплатити моральну шкоду, яку вона оцінює у 25000,00 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] підтримали позов із зазначених у ньому підстав та просили задовольнити, пояснивши по його суті. На запитання суду позивач додатково пояснила, що після 14 серпня 2014 року вона не зверталася до відповідача з вимогою про проведення з нею повного розрахунку. Суму невиплаченої заробітної плати за пять днів роботи з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки в загальному розмірі 4094,50 грн. розрахувала самостійно, виходячи із довідки про заробітну плату за останні 6 місяців роботи. Вважає, що з цією трудовою книжкою, в якій вказані відомості щодо її роботи тільки у відповідача, вона не могла ніде працевлаштуватися, бо у роботодавця виникло б питання, чому в такому віці немає записів про роботу. Представник відповідача до суду не зявився, причину неявки не повідомив, до попереднього судового засідання надіслав до суду письмові заперечення на позов, в яких просив відмовити в позові позивачу, посилаючись на те, що вона, дійсно, з 01.11.2011 року по 14.08.2014 року працювала в ТОВ «ДЕРІЛ» на посаді менеджера з маркетингу, про що відповідачем зроблено відповідні записи у трудовій книжці, яка була надана позивачем при працевлаштуванні до відповідача. Вона не надавала відповідачу будь-яких відомостей про наявність у неї іншої трудової книжки чи про втрату раніше виданої трудової книжки. Позивач у період з 08.08.2014 року по 14.08.2014 року не зявлялася на роботу, про поважні причини своєї відсутності не повідомляла, у звязку з чим були складені відповідні акти про її відсутність на роботі. 14.08.2014 року відповідачем було отримано конверт, в якому містилася заява позивача, датована 06.08.2014 року, про її звільнення з посади менеджера з маркетингу з 07.08.2014 року за власним бажанням у звязку з переїздом в інше місто проживання. До заяви було додано проїзний документ АВ №835023 - залізничний квиток Київ-Бердянськ. Таким чином, позивач письмово не попереджала відповідача за два тижні про свій намір розірвати трудовий договір та, в порушення вимог ст.139 КЗпП України, 08.08.2014 року без надання пояснень чи інформації самовільно залишила своє місце роботи. В день отримання відповідачем заяви від позивача про звільнення, був виданий наказ №50-к від 14.08.2014 року про звільнення з роботи за власним бажанням., а 28.08.2014 року трудова книжка позивача, яка знаходилася у відповідача, цінним листом з описом вкладеного була направлена на адресу, вказану позивачем у заяві про звільнення. У звязку з тим, твердження позивача про те, що відповідач надіслав їй не її трудову книжку, не відповідають дійсності, оскільки іншої трудової книжки в товаристві немає. Крім цього, відповідач не міг виплатити позивачці належні їй суми в день звільнення, оскільки вона з 08.08.2014 року по 14.08.2014 року в ТОВ «ДЕРІЛ» не виходила, інформації про те, яким чином сплатити (перерахувати) належні їй при звільненні суми, не повідомляла. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у їх задоволенні просив відмовити в повному обсязі. Заслухавши позивача, її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 листопада 2011 року позивача було прийнята на роботу в товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕРІЛ» на посаду менеджера з маркетингу. Як вбачається з наданих відповідачем копій документів, 06 серпня 2014 року позивач на імя директора ТОВ «ДЕРІЛ» [PERSON] написала заяву на звільнення за власним бажанням у звязку з переїздом в інше місто проживання, в якій просила звільнити її з 07 серпня 2014 року та у випадку несвоєчасної видачі трудової книжки просила направити її рекомендованим листом на вказану у заяві адресу: [ADDRESS], додавши до заяви копію проїзного квитка на потяг Київ-Бердянськ з датою відправлення 09 серпня 2014 року. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, заяву про своє звільнення позивач направила поштою в ТОВ «ДЕРІЛ», яка була отримана відповідачем 14 серпня 2014 року та того ж дня по підприємству було видано наказ №50-К від 14.08.2014 року, яким позивача було звільнено з займаної посади з 14.08.2014 року за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією листа на адресу відповідача, копією вказаного наказу про звільнення з роботи. А 28 серпня 2014 року, згідно супровідного листа №1/28-08 від 28.08.2014 року позивачу на адресу, вказану в заяві про звільнення, направлено трудову книжку серії АР №617178 із записами про її роботу у відповідача, що підтверджується копіями супровідного листа, трудової книжки, опису вкладеного. Як вбачається з позову, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що останнім днем її роботи було 7 серпня 2014 року, після чого 09 серпня 2014 року вона виїхала з м.Києва до м.Бердянська, відправивши відповідачу 06.08.2014 року поштовим звязком свою заяву на звільнення за власним бажанням. Втім, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено письмовими доказами, позивача було звільнено з роботи не 7 серпня 2014 року, а 14 серпня 2014 року - в день отриманні її заяви про звільнення, та 28.08.2014 року відправлено на її адресу проживання у м.Бердянську трудову книжку, яку вона отримала 04 вересня 2014 року, як вбачається з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. У трудовій книжці на імя [PERSON] (після одруження [PERSON]) [PERSON] Валеріївни АР №617178, копія якої долучена позивачем, внесені два записи про її роботу в ТОВ «ДЕРІЛ»: про прийняття на роботу на посаду менеджера з маркетингу з 01.11.2011 року згідно наказу №45-к від 01.11.2011 року та про її звільнення за власним бажанням, ст.38 КЗпП України з 14.08.2014 року згідно наказу №50-к від 14.08.2014 року. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Оскільки позивачем заява на звільнення її за власним бажанням від 06.08.2014 року з проханням звільнити її з 07.08.2014 року була відправлена поштою не завчасно та отримана ТОВ «ДЕРІЛ» лише 14.08.2014 року, звільнити її у строк, який вона просила в заяві, у відповідача можливості не було, втім позивач погодилася з датою свого звільнення, оскільки до теперішнього часу наказ про своє звільнення нею не оскаржений та, відповідно, ніким не скасований. Статтею 116 КЗпП України врегульовано строки розрахунку при звільненні, зокрема, зазначено: якщо працівник в день звільнення не працював, то суми, що належать працівнику на день звільнення, мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося самим позивачем, в день звільнення, яким є 14.08.2014 року відповідно до наказу №50-К, позивач не працювала, до теперішнього часу вимогу про розрахунок до ТОВ «ДЕРІЛ» не предявляла, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача невиплачених сум, які за підрахунком позивача, становлять 4094,50 грн. При цьому, як вбачається з самої копії наказу про звільнення з роботи №50-К від 14.08.2014 року, в абзаці 2 зазначено, що бухгалтеру провести розрахунок з [PERSON] після предявлення нею вимоги про розрахунок згідно ст.116 КЗпП України, чого позивачем зроблено не було до теперішнього часу. Відповідно, немає підстав і для застосування судом до відповідача санкцій, передбачених ст.117 КЗпП України, як відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, оскільки позивачем не дотримано порядку на отримання нею розрахункових коштів шляхом предявлення письмової вимоги до роботодавця, у звязку з тим, що в день звільнення вона не працювала. Тому й позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 10010,00 грн., які є похідними вимогами від вимог про стягнення невиплачених при звільненні сум, задоволенню не підлягають також. Щодо вимог позивача про зобовязання відповідача повернути їй трудову книжку серії АА №375192 належно оформлену, то суд зважає на наступне. Позивач у підтвердження обґрунтованості даної позовної вимоги надала суду копію листа ТОВ «МАХІМА», в якому зазначено, що [PERSON] працювала на підприємстві з 01.08.2003 року по 31.12.2003 року, про що свідчить запис у трудовій книжці серія АА №375192. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Згідно із ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Проте копія листа ТОВ «МАХІМА», долучена позивачем до позову, не містить необхідних реквізитів для вихідних документів, як-то дати його видачі та вихідного номеру, а тому суд не може погодитися з позицією позивача, що даний лист був виданий після звільнення її з ТОВ «ДЕРІЛ». Крім цього, з самого змісту цього листа слідує, що вказана трудова книжка АА №375192 на момент видачі цього листа малася в наявності, бо в ній зазначено, що про роботу позивача в ТОВ «МАХІМА» свідчить запис у цій трудовій книжці. Проте з часу роботи в ТОВ «МАХІМА» і до часу працевлаштування позивача у відповідача минуло ще 8 років, тому дана довідка ніяким чином не свідчить, що саме ця трудова книжка, як стверджує позивач, була здана за місцем її працевлаштування в ТОВ «ДЕРІЛ», тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт надання при працевлаштуванні саме тієї трудової книжки, яку вона просить за рішенням суду зобовязати відповідача їй повернути, а саме: АА №375192. Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно із п. п. 4.1, 4.2 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Частиною 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що позивач при відправленні поштою на імя директора ТОВ «ДЕРІЛ» своєї заяви на звільнення від 06.08.2014 року, просила направити її трудову книжку на вказану в заяві адресу проживання, що і було зроблено відповідачем після отримання її заяви, видання наказу про звільнення з роботи та оформлення належним чином трудової книжки, тому відсутні і правові підстави для застосування до відповідача ч.4 ст.235 КЗпП України, оскільки Інструкція не містить строків пересилання трудової книжки згідно заяви працівника. Відправлення її позивачу 28.08.2014 року не може бути розцінене як порушення строків видачі трудової книжки, оскільки позивач в день свого звільнення не працювала. Крім цього, суд вважає, що, отримавши 04.09.2014 року належним чином оформлену трудову книжку на своє імя та з записами про роботу, у позивача не було ніяких перешкод для реалізації свого права на працю, а отже не було і вимушеного прогулу, бо трудова книжка була у неї на руках. До того ж розділом 5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників врегульовані питання щодо отримання дублікату трудової книжки в разі втрати трудової книжки, а тому позивач може, за бажанням, відновити весь свій трудовий стаж. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від інших заявлених вимог, проте суд не знайшов підстав для їх задоволення, тому, відповідно, немає підстав і для задоволення вимоги щодо відшкодування на користь позивача моральної шкоди в розмірі 25000,00 грн. Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, тому в їх задоволенні слід відмовити повністю. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed