Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 09 травня 2007 року померла його мати [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 16.12.1993 року № 723 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку №84 площею 0,08 га, яка розташована у м. Суми садівниче товариство «Будівельник -1». За життя [PERSON] не отримала державний акт на вказану земельну ділянку. Він є єдиним спадкоємцем померлої, який прийняв спадщину, але не може оформити спадкові права через відсутність правовстановлюючих документів на землю на імя померлої. Тому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку №84 для ведення садівництва площею 0,08 га, яка розташована у м. Суми в садівничому товаристві «Будівельник -1». В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач та 3-і особи сповіщені про час та місце розгляду справи, але до суду не зявилися. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 09 травня 2007 року померла [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне померлій майно. Спадкоємцем померлої за законом є її син [PERSON], якій прийняв спадщину шляхом спільного проживання з померлою. Наведені вище обставини підтверджуються копією Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.11.2007 року. Також встановлено, що вказаним Рішенням Зарічного районного суду м. Суми 06 листопада 2007 року, яке набрало законної сили, за [PERSON] визнано право власності на частину спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON], у вигляді ? частини квартири [ADDRESS]. Судом встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 723 від 16.12.1993 року (а.с. 11) [PERSON] надано земельну ділянку №84, для садівництва площею 0,08 га в садівничому товаристві «Строитель-1». З п. 2 вказаного рішення виконкому вбачається, що площі земельних ділянок, переданих громадянам, уточнити при видачі державних актів на право приватної власності в межах норм визначених ст. 57 і 67 ЗК України. Встановлено, що членом Садівничого товариства «Будівельник -1» в даний час є позивач (а.с. 12-13). Як вбачається з довідки садівничого товариства (а.с. 12) позивач прийняти членом замість померлої [PERSON] та земельна ділянка № 84, що належала [PERSON] , передана [PERSON] Відповідно до гл.7 Закону України « Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку , встановленому цивільним законодавством . За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають ( п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 « Про судову практику в справа про спадкування «). У відповідності зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий , неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналізу вказаної норми закону вбачається, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Як передбачено ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), тобто станом на 16.12.1993 року, коли було прийняте рішення про передачу земельної ділянки [PERSON] у власність, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте, дію статті 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). У пункті 3 Декрету зазначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах (правова позиція Верховного суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-31цс12) Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Як встановлено судом з повідомлення Держгеокадастру (а.а 30) право власності на спірну земельну ділянку не зареєстроване. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що технічна документація на спірну земельну ділянку не замовлялася та не виготовлялася ані померлою, ані позивачем. Також представник позивача підтвердив, що права власності [PERSON] .О. не реєструвалося у земельно-кадастрових документах та державний акт не замовлявся, не виготовлявся та не видавався. Згідно п. 1 Перехідних положень ЗК України установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів , що посвідчують право на земельну ділянку. За таких обставин позивач має право звернутися з відповідною заявою для вирішення питання про видачу йому державного акта на право власності на землю в порядку визначеному п. 1 Перехідних положень ЗК України , виготовивши відповідну технічну документацію. Суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач порушив чи не визнав право позивача на спадщину (зокрема відмовив позивачу в оформленні технічної документації чи правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку). За таких обставин , враховуючи наведені обставини та положення нормативних актів, в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Outcome: dismissed