Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач ФОП « [PERSON] » звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 96 440,16 грн.; стягнути витрати по сплаченому судовому збору в розмірі 964,41 грн. та стягнути витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 11 526 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено Договір страхування наземного транспорту №5024819-02-21-01 від 02.03.2018 року, за яким страховик зобов`язався відшкодувати шкоду майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля «Фольксваген Тігуан», д.н.з, « [NUMBER]». 22.04.2018 року близько 13 год. 50 хв. в м. Харкові, на перехресті вул. Данилевського та вул. Літературній сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «ЗA3», державний номер [NUMBER] » - під керуванням [PERSON] , який допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Тігуан», д.н.з, « [NUMBER] ». В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Фольксваген Тігуан», державний номер « [NUMBER] », власник якого зазнав матеріального збитку. Відповідно до постанови Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.06.2018 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Згідно Акту викопаних робіт №3232 від 02.07.2018 року та №3968 від 23.07.2018 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Фольксваген Тігуан», державний номер « [NUMBER] » склала 197 226,34 грн. Вартість евакуації з місця ДТП транспортного засобу «Фольксваген Тігуан», державний номер « [NUMBER] » склала 600,00 грн. Згідно з розрахунком страхового відшкодування, вартість страхового відшкодування склала 197 226,34 грн. За заявою потерпілої особи [PERSON] та виконуючі взяті на себе зобов`язання за договором страхування на підставі страхового акту №04479-02 від 17.05.2018 року та доповнення №1 від 04.07.2018 року, ПрАТ «СК ВУСО» виплатило суму страхового відшкодування у розмірі 197 226,34 грн. Факт ДТП 22.04.2018 був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується Страховим актом № 04479-02 від 17.05.2018 року. Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «ВУСО» склав 197 826,34 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія транспортного засобу «ЗАЗ» д.р.н. « [NUMBER] », була застрахована за Полісом № АМ/0398689 в ПАТ «СК «ВУСО», ПрАТ «ВУСО» звернулося до ПАТ «СК «ВУСО» з вимогою про зарахування збитків в порядку регресу. ПАТ «СК «ВУСО» здійснило зарахування страхового відшкодування в межах ліміту передбаченого полісом № АМ/0398689 в розмірі 99 386,18 грн., після чого відповідач компенсував суму франшизи по договору 2 000,00 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 96 440,16 грн. Отже, ПрАТ СК «ВУСО» отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування. Разом з тим, 14.01.2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем « [PERSON] » (новий кредитор) укладено Договір № 14/01/2019 про відступлення права вимог, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги по відшкодуванню у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договору страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі новий кредитор отримав право вимоги щодо відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором страхування (поліс) №5024819-02-21-01 від 02.03.2018 року. З метою досудового врегулювання спору, 09.02.2019 року відповідачу було направлено регресну вимогу № 04479-02 про відшкодування збитків в порядку регресу, про що свідчить фіскальний чек від 09.02.2019 року, але відповідач не проводив ніяких платежів. У зв`язку з тим, що відповідач не погашає заборгованості в добровільному порядку, позивач змушений звертатись до суду за захистом свої прав та законних інтересів зданим позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.04.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом Фізичної особи - підприємця « [PERSON] » до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу. Призначено судове засідання. Разом з тим, 27.05.2019 року на адресу суду за вх. №14601 від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та вважає розмір витрат на правову допомогу необгрунтованими, посилаючись на законодавство України та Практику Європейського суду з прав людини. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.05.2019 року клопотання позивача Фізичної особи - підприємця « [PERSON] » про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено. Судове засідання по цивільній справі №639/1675/19 за позовом Фізичної особи - підприємця « [PERSON] » до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу, призначене на 16.08.2019 року о 09 годині 00 хвилин та подальші судові засідання ухвалено проводити в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова в режимі відеоконференції між Жовтневим районним судом м. Харкова та Господарським судом м. Києва. В судовому засіданні 30.09.2019 року представник позивача адвокат Самойленко П.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представник відповідача адвокат Чернишов Б.С. заперечував проти позовних вимог з тих підстав, що відповідач не був повідомлений про укладення договору щодо відступлення права вимоги, при цьому представником відповідача визнано, що зазначений договір ним або відповідачем не оскаржувався та не визнаний недійсним в судовому порядку. Судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] . В подальшому представник відповідача [PERSON] двічі подавав клопотання про відкладення розгляду справи, яка була призначена на 27.11.2019 року та на 20.12.2019 року, через перебування вказаного представника у відрядження та зайнятість в іншому судовому засіданні, однак до жодного з клопотань не було надано доказів на підтвердження зазначених вище обставин. При цьому відповідач [PERSON] повідомлений про день і час розгляду справи, призначеної на 20.12.2019 року 15 годин 30 хвилин, про що свідчить зворотне поштове повідомлення, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Отже, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача та відповідача. При цьому судом враховано, що відповідач та представник відповідача скористались своїм правом щодо складання відзиву, висловили думку з приводу заявлених позовних вимог і мали достатньо часу для обґрунтування заперечень проти позову належними доказами, однак таким правом не скористались. В судове засідання 20.12.2019 року представник позивача не з`явився, надав заяву з проханням розглянути справу в його відсутність. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] укладено Договір страхування наземного транспорту №5024819-02-21-01 від 02.03.2018 року, за яким страховик зобов`язався відшкодувати шкоду майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля «Фольксваген Тгуан», д.н.з, « [NUMBER] », власником якого є [PERSON] згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.16-18, 24). Постановою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.06.2018 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] о 13 год. 50 хв., керуючи автомобілем ЗАЗ, державний номер « [NUMBER] » на перехресті вул. Данилевського та вул. Літературної в м. Харкові, рухаючись другорядною дорогою при проїзді нерегульованого перехрестя, не надав перевагу у русі автомобілю Фольксваген, державний номер « [NUMBER] », який рухався головною дорогою, в результаті чого сталося зіткнення. Діями [PERSON] порушено вимоги п.16.11 ПДР України та спричинено матеріальну шкоду. Факт правопорушення зафіксовано протоколом серія БД № 150614 від 22.04.2018 року. У судове засідання [PERSON] з`явився, провину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся В результаті розгляду справи про адміністративне правопорушення [PERSON] винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 340 (триста сорок) грн. на користь держави. Стягнуто з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 352,40 грн. (а.с.29). В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Фольксваген Тігуан», державний номер [NUMBER] », власник якого [PERSON] зазнала матеріального збитку, що підтверджується актами огляду колісного транспортного засобу від 26.04.2018 р. (а.с.30-31). Факт ДТП 22.04.2018 року був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується Страховим актом № 04479-02 від 17.05.2018 року (а.с.37). Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , як водія транспортного засобу «ЗАЗ» д.р.н. « [NUMBER]», була застрахована за Полісом № АМ/0398689 в ПАТ «СК «ВУСО» (а.с. 25), потерпіла особа [PERSON] звернулась до ПАТ «СК «ВУСО» з вимогою про відшкодування шкоди (а.с.19-23). Згідно Акту викопаних робіт №3232 від 02.07.2018 року та №3968 від 23.07.2018 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Фольксваген Тігуан», державний номер « [NUMBER] » склала 197 226,34 грн. Вартість евакуації з місця ДТП транспортного засобу «Фольксваген Тігуан», державний номер « [NUMBER] » склала 600,00 грн. Згідно з розрахунком страхового відшкодування, вартість страхового відшкодування склала 197 826,34 грн. За заявою потерпілої особи та виконуючі взяті на себе зобов`язання за договором страхування на підставі страхового акту №04479-02 від 17.05.2018 року та доповнення до страхового акту №1 від 04.07.2018 року, ПрАТ «СК ВУСО» виплатило [PERSON] суму страхового відшкодування і понесло витрати у загальному розмірі 197 826,34 грн. (а.с.30-39). ПАТ «СК «ВУСО» здійснило зарахування страхового відшкодування в межах ліміту, передбаченого полісом №АМ/0398689 в розмірі 99 386,18 грн., не враховуючи суму франшизи в розмірі 2000 грн., яка була компенсована [PERSON] (а.с.38-39). Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 96 440,16 грн. (197826, 34 грн. - 99386,18 грн. - 2000 грн.= 96440,16 грн.). Отже, ПрАТ СК «ВУСО» набуло право регресної вимоги до [PERSON] щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, що перебільшує ліміт відповідальності. Разом з тим, 14.01.2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем « [PERSON] » (новий кредитор) укладено Договір № 14/01/2019 про відступлення права вимог, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги по відшкодуванню у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договору страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору (а.с. 10-15). Відповідачу [PERSON] 14.01.2019 року за вих. №04479-02 направлено повідомлення про відступлення права вимоги (а.с.92) та 09.02.2019 року направлено акт (вимогу) про відшкодування збитків в порядку регресу, про що свідчить фіскальний чек від 09.02.2019 року (а.с.91). Однак відповідач зазначених платежів не здійснював, що визнано представником відповідача в судовому засіданні та відзиві. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В частині 2 статті 78 ЦПК України закріплено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. При цьому статтею 29 вказаного закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно зі ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого довідповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, є також договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язання може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що з вини відповідача [PERSON] сталося ДТП та спричинена матеріальна шкода потерпілому, якому ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило страхове відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і отримало право вимоги відповідно до закону щодо стягнення в порядку регресу з відповідача [PERSON] суми в розмірі 96 440,16 грн.. Таке право в подальшому перейшло на підставі відповідної угоди про відступлення права вимоги - до ФОП « [PERSON] ». При цьому відповідачем та представником відповідача не доведено належними доказами ані відсутність підстав для звернення такої вимоги до відповідача з боку позивача, ані іншого розміру такої вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Отже суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ФОП « [PERSON] » до [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі і з відповідача на користь ФОП « [PERSON] » підлягає стягненню в порядку регресу сума в розмірі 96 440,16 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення понесених витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 01.02.2019 року між ФОП [PERSON] з одного боку та Адвокатським об`єднанням «Мазуренко, Войтюк та Партнери» в особі керівника, Адвоката Мазуренко Сергія Сергійовича, який діє на підставі Статуту адвокатського об`єднання, та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.05.2017 року №6069/10, був укладений договір №6 про надання правової (правничої) допомоги від 01.02.2019 року (а.с.42-43). Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру від 15.02.2019 року ФОП [PERSON] сплачено за надання правової допомоги суму у розмірі 11 526,00 грн., яка відповідає детальному розрахунку вартості правничої допомоги за договором від 01.02.2019 року та додатковій угоді №1 з актом приймання-передачі правової (правничої) допомоги, підписаним клієнтом та адвокатом і наданим суду. З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст. 133, 137 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] витрат, пов`язаних з правничою допомогою на користь позивача ФОП [PERSON] у розмірі 11 526,00 гривень і не знаходить передбачених законом підстав для зменшення витрат на правничу допомогу, які вважає співмірними з ціною позову, тривалістю розгляду справи, яка відкладалась за клопотанням сторони відповідача, та обсягом наданих адвокатом послуг. Окрім того, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні з позовом відповідно до квитанції №0.0.1304654584.1 від 21.03.2019 року у сумі 964,41 грн. (а.с. 2) На підставі викладеного,

Outcome: approved