Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання спільних дітей: [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2006 року народження, і [PERSON] , 2009 року народження, у розмірі 2 318, 00 грн щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з наступною індексацією, починаючи з дня пред`явлення позову до повноліття дітей. В обґрунтування позову вказано, що питанням виховання та утримання неповнолітніх дітей позивач займається самостійно, відповідач не приймає участі у підтриманні сімейних стосунків, витрати на утримання жодного з дітей він не несе, звернення з проханням матеріально підтримувати дітей не мають результату, тому вона вимушена була звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач інших утриманців не має, він працездатний, його стан здоров`я дозволяє працювати, останнім часом він уникає спілкування із позивачем та дітьми, на момент подання позову вона не має достовірних відомостей про те, де працює відповідач. Крім того, вказано у позовній заяві, що протягом серпня 2020 року позивач витратила на базові потреби, такі як харчування та інше, чотирьох дітей грошові кошти у розмірі 8 650, 00 грн, що дає підстави вважати, що на одну дитину витрати складають 2 162, 50 грн. Щомісячно сплачуються внески за відвідування [PERSON] тренувань ГО розвиток молодіжного спорту України «Оздоровчо-спортивний центр Сузір`я», які з січня по вересень 2020 року становлять 1 200, 00 грн. Також вносяться грошові кошти на проведення спортивних зборів для участі [PERSON] у розмірі 1 100, 00 грн, а з липня 2019 року склала - 16 500, 00 грн. Тобто витрачається на розвиток доньки щомісяця 2 300, 00 грн. У сукупності середньомісячний розмір витрат на утримання [PERSON] складає 4 462, 50 грн, [PERSON] і [PERSON] по 2 162, 50 грн. Відповідач позов не визнав, вказав, що забезпечує своїх дітей, надає їм матеріальну допомогу та цікавиться їхнім життям, розвитком та потребами. Допитаний в якості свідка повнолітній син сторін [PERSON] надав суду покази, що відповідач утримує дітей і сім`ю у цілому. Однак, до прикладу, купує не ті продукти, які потрібні. Процесуальні дії. У жовтні 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 19 листопада 2020 року на судовий запит, поданий у відповідності до частини шостої статті 187 ЦПК України, надійшла відповідь щодо відомостей про адрес зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача. 01 грудня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному позовному порядку з викликом сторін у судове засідання. У судовому засіданні позивач підтримала у повному обсязі з підстав наведених у ньому, просила суд задовольнити позов. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи. За час перебування у зареєстрованому шлюбі, який судовим рішенням розірвано, у сторін народилося четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Донька сторін [PERSON] відвідує тренування у ГО розвиток дитячого та молодіжного спорту України «Оздоровчо-спортивний центр Сузір`я». Відповідач працевлаштований у Закладі загальної середньої освіти № 90, починаючи з 01 листопада 2016 року, на посаді робітника по ремонту будівель та споруд, та за сумісництвом - у ПрАТ «Київоблагротехпостач» - з вересня 2018 року, де характеризується позитивно. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої, другої ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення у межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини восьмої ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини відповідно до частини першої ст. 12 вказаного Закону. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Враховуючи у сукупності встановлені обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки пояснень сторін та показів свідка судом встановлено, що відповідач не ухиляється від покладеного на нього законом обов`язку щодо утримання дітей, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі обставин, встановлених судом, що мають юридичне значення, та

Outcome: dismissed