Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

Позивач у жовтні 2018 року звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення шкоди завданої здоров'ю. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], про стягнення шкоди завданої здоров'ю було передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи про стягнення шкоди завданої здоров'ю. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 28 грудня 2018 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання у справі на 23.01.2019 р. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 12 березня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до судового розгляду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що 11 березня 2013 року о 20 год. 30 хв. водій автомобіля ВАЗ-2108, державний номер [NUMBER], [PERSON], рухаючись по дорозі Дніпропетровськ-Магдалинівка-Котовка в напрямку с. Спаське, допустив наїзд на [PERSON], як на пішохода, прямувавшого, із-за відсутності тротуару, у зустрічному напрямку по правому узбіччю відносно руху автомобіля. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а саме: політравма, закритий перелом обох кісток лівого передпліччя (ліктьової та променевої) зі зміщенням обломків, вивих кісті, закритий перелом лівої стегнової кістки, струс головного мозку, забиті рани на лобі, підборідді, множинні ссадени на обличчі, верхніх та нижніх кінцівках, оскольчатий перелом лівого бедра зі зміщенням обломків, пошкодження крестообразних звязок правого колінного суставу, травматична невропатія лівого м/берцового нерву та лівого променевого нерву, травматичний шок з подальшими численними ускладненнями, після чого був визнаний інвалідом 2 групи, пізніше переведений на 3 групу інвалідності. У зв'язку з чим позивач був змушений тривалий час лікуватися, в тому числі й стаціонарно, перенісши декілька операцій. Так, з 11 березня по 03 травня 2013 року і з 17 червня по 27 червня 2013 року позивач проходив лікування у комунальному закладі «Новомосковська центральна районна лікарня» Дніпропетровської області, де призначалось платне лікування, в тому числі й оперативне втручання, повязане з отриманими під час дорожньо-транспортної пригоди травмами Крім того, з 14 квітня по 25 квітня 2014 року, з 13 липня по 23 липня 2014 року, з 23 липня по 20 серпня 2014 року та з 16 лютого по 23 лютого 2015 року позивач лікувався у комунальному закладі «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради, де також призначалось платне лікування, в тому числі й оперативне втручання, повязане з отриманими під час дорожньо-транспортної пригоди травмами. Діями відповідача позивачу, який став інвалідом, завдані вельми суттєві моральні страждання із-за досить тривалого багатомісячного лікування, яке не закінчено й до сьогодні та подальшої повної фізичної нездатності повернутись до своєї професійної діяльності, адже продовжувати працювати водієм з даною інвалідністю позивач більше не може. Просить суд, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 20 000 гривень матеріальної шкоди та 200 000 гривень моральної шкоди. 12.03.2019 року у судовому засіданні позивачем було подано клопотання про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди та просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 12 351 грн. 49 коп. Позивач та представник позивача у судове засідання зявилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 11 березня 2013 року о 20 год. 30 хв. водій автомобіля ВАЗ-2108, державний номер [NUMBER], [PERSON], рухаючись по дорозі Дніпропетровськ-Магдалинівка-Котовка в напрямку с. Спаське, допустив наїзд на пішохода [PERSON], який перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, рухався у зустрічному напрямку по правому узбіччю відносно руху автомобіля та раптово почав перетинати проїзджу частину дороги з право на ліво. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а саме: політравма, закритий перелом обох кісток лівого передпліччя (ліктьової та променевої) зі зміщенням обломків, вивих кісті, закритий перелом лівої стегнової кістки, струс головного мозку, забиті рани на лобі, підборідді, множинні ссадени на обличчі, верхніх та нижніх кінцівках, оскольчатий перелом лівого бедра зі зміщенням обломків, пошкодження крестообразних звязок правого колінного суставу, травматична невропатія лівого м/берцового нерву та лівого променевого нерву, травматичний шок з подальшими численними ускладненнями, після чого був визнаний інвалідом 2 групи, пізніше переведений на 3 групу інвалідності. Судом встановлено, що для відновлення свого здоровя [PERSON] проходив тривале лікування і до цього часу його здоров'я повністю не відновлено. Так, з 11 березня по 03 травня 2013 року і з 17 червня по 27 червня 2013 року позивач проходив лікування у комунальному закладі «Новомосковська центральна районна лікарня» Дніпропетровської області, де призначалось платне лікування, в тому числі й оперативне втручання, повязане з отриманими під час дорожньо-транспортної пригоди травмами Крім того, з 14 квітня по 25 квітня 2014 року, з 13 липня по 23 липня 2014 року, з 23 липня по 20 серпня 2014 року та з 16 лютого по 23 лютого 2015 року позивач лікувався у комунальному закладі «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради, де також призначалось платне лікування, в тому числі й оперативне втручання, повязане з отриманими під час дорожньо-транспортної пригоди травмами. Відповідно до ч. 1 ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст.\~1187\~ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187\~ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч. 3 ст.22\~ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. В п. 9 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об'єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вище вказані обставини підтверджуються доказами наявними в матеріалах справи, а саме: постановою про закриття кримінального провадження № 12013040350001780 від 12.03.2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, медичними документами, тобто виписними епікризами та виписками з медичних карт стаціонарно хворого, а також, пенсійним посвідченням № [NUMBER] серії ААЇ № 504406 від 31.01.2018 року. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 12 351 грн. 49 коп., яка документально підтверджена. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст.\~1167\~ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2 ст.\~1167\~ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167, 1187\~ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що шкоду, завдану позивачу, спричинено внаслідок непереборної сили або умислу останнього, а тому має нести відповідальність незалежно від доведеності вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. З урахуванням встановленого, суд вважає, що в результаті травмування в дорожньо-транспортній пригоді позивачеві була завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болю, моральних стражданнях, які знайшли свій прояв в тому, що після травмування [PERSON] тривалий час лікувався, що завдало йому значних незручностей та отримав інвалідність. Стан здоров'я, який повністю не відновився, заважає позивачеві виконувати ту роботу, котру він робив раніше З урахуванням того, що травмування [PERSON] відбулося з вини відповідача, з урахуванням тяжкості і характеру заподіяних [PERSON] тілесних ушкоджень, тривалості та глибини моральних страждань позивача, тривалості проведеного лікування та необхідності майбутнього відновлення здоровя, а також враховуючи те, що позивач перебував у стані алкогольного сп'яніння, виходячи із принципу розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 50 000 гривень, задовольнивши позовні вимоги в цій частині позову частково. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial