Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позовна заява обґрунтована зокрема тим, що 02.04.2019 року він звернувся до Автозаводського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Одночасно з заявленим цивільним позовом, ним було подано заяву про забезпечення позову з метою накладення арешту на майно відповідача, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером: 5322486300:03:000:0276, площею 0,14 га за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Водночас, [PERSON] , будучи працівником Автозаводського районного суду м. Кременчука дізнався про наявність цивільної справи відносно нього і почав вчиняти умисні дії, направлені на перешкоджання в здійсненні правосуддя, шляхом висловлення недовіри всім суддям Автозаводського районного суду м. Кременчука. Факт умисного створення перешкод у відправленні правосуддя підтверджується довідкою Автозаводського РС м. Кременчука, з якої вбачається хронологія руху справи згідно даних автоматичної системи документообігу. 11.04.2019 цивільна справа № 524/2351/19 була скерована на розгляд до Кременчуцького районного суду Полтавської області в зв`язку з неможливістю автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2019 через недостатню кількість суддів для розподілу справи. Зазначені дії були направлені для унеможливлення Автозаводським районним судом м. Кременчука розглянути питання забезпечення позову після відкриття провадження в справі та накласти арешт на його майно. З метою ухилення від цивільно-правової відповідальності, 04.04.2019 року, між [PERSON] та його матір`ю [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Гафяк М.О., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (державна реєстрація № 46308583 від 04.04.2019). 15.04.2019 ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області задоволено заяву про накладення арешту на майно відповідача, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером: 5322486300:03:000:0276, площею 0,14 га за адресою: [ADDRESS] . Водночас, зазначена ухвала суду не виконала поставлену мету забезпечення позову, оскільки вже не створювала для [PERSON] жодних правових наслідків. Разом з тим, ані для [PERSON] , ані для його матері [PERSON] укладений договір дарування не створив жодних правових наслідків, оскільки земельна ділянка знаходилась у фактичному володінні та користуванні обох сторін договору як до його укладення, так і після. Таким чином, між відповідачем 1 і відповідачем 2 був укладений фіктивний правочин, з метою ухилення [PERSON] від цивільно-правової відповідальності. 18.03.2020 року Кременчуцьким районним судом було прийняте рішення про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в розмірі 130 000 гривень. На теперішній час Автозаводським відділом державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відкрито та здійснюється виконавче провадження № 63000597 від 11.09.2020 року. Незважаючи на той факт, що всі ухвалені рішення суду були на його користь, укладення фіктивного правочину між відповідачем 1 і відповідачем 2 призвело до виникнення негативних правових наслідків в частині забезпечення виконання судового рішення та відновлення моїх порушених прав [PERSON] . На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки [NUMBER] з кадастровим номером 5322486300:03:000:0276, площею 0,14 га за адресою: [ADDRESS] , укладений 04.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Гафяк М.О. за р./№ 213. - скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: земельну ділянку з кадастровим номером: 5322486300:03:000:0276, площею 0,14 га за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , № 46308583 від 04.04.2019. - стягнути з [PERSON] та [PERSON] судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов вказував, що 04.04.2019 року між ним та [PERSON] , укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності земельну ділянку 229-А з кадастровим номером 5322486300:03:000:027б, площею 0,14 га за адресою: [ADDRESS] . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Гафяк Марією Олександрівною, зареєстровано в реєстрі за № 213. Означений договір за своєю правовою природою є договором дарування. Позивач [PERSON] , висуваючи вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири, свої вимоги (Обґрунтовує статтями 203,234 ЦК України, правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц, стверджує, що означений договір є фраудаторним. На підтвердження чого вказує, що він відчужив майно 04.04.2019 р. після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості (02.04.2019р;), .майно відчужено на підставі безоплатного договору дарування, майно відчужено на користь близького - родича, після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого може бути здійснене погашення заборгованості. Надані суду документи свідчать цро те, що, заочним рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18.03.2020 .р. у справі №524/2351/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 130000 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що відповідач не виконав у визначений строк свої зобов`язання за договором позики від 10.02.2019 року. Вважає, що надані [PERSON] докази не є достатніми у своїй сукупності для підтвердження наявності умислу відповідача на вчинення фіктивного правочину з метою ухилення від виконання зобов`язань, посилання позивача, що договір дарування земельної ділянки був укладений виключно у зв`язку з пред`явленням позову про стягнення заборгованості, оскільки на момент укладення договору дарування рішення щодо стягнення заборгованості на користь позивача було відсутнє, ухвалу суду про відкриття провадження у справі № 524/2351/19 від 15.04.2019 року було оприлюднено 26.06.2019 р., тобто після укладення договору дарування земельної ділянки. Припущення позивача, що він нібито дізнався про існування справи, оскільки був на момент подання позовної заяви працівником Автозаводського районного суду міста Кременчука не підтвердженні належними та допустимими доказами. Інформація, яка надана судом на адвокатський запит Проботюка Д.М., містить тільки рух справи до передання її за підсудністю до Кременчуцького районного суду Полтавської області та жодним чином не свідчить про те що він умисно уклав договір дарування земельної ділянки після пред`явлення позову. Також звертав увагу суду, що про існування вказаної справи він не міг знати, оскільки провадження у ній відкрито не було, а дізнався він лише тоді коли отримав копію позовної заяви з додатками. Вказував, що доводи позивача, що після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого може бути здійснене погашення заборгованості, спростовуються копіями квитанцій, відповідно до яких; після пред`явлення виконавчого листа на примусове виконання, ним здійснено часткове погашення заборгованості в розмірі 50000 грн., також зазначає, що станом на сьогоднішній день він працює в приватному підприємстві «ДВД-ТРАНС», що підтверджується копією наказу № 20-к від 27.04.2021 року. Та відповідно повідомив державного виконавця про своє місце роботи, щоб він надіслав постанову про звернення стягнення на заробітну плату за місцем його роботи. Також зазначав, що з 16.01.2020 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачав. Позовні вимоги [PERSON] не відповідають вищезазначеним вимогам, що є додатковою підставою для відмови в позові. На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Відповідь на відзив позивача обґрунтована зокрема тим, що позиція відповідача, що він влаштувався на роботу та зараз почав виплачувати Позивачу кошти за рішенням суду не виправдовує неможливість скасування договору дарування за таких підстав. Виконання рішення суду по справі № 524/2351/19 - обов`язок Відповідача 1. Водночас, свій обов`язок [PERSON] виконує несумлінно і почав виплачувати кошти через майже шість місяців після відкриття виконавчого провадження ВП № 63000597. Всього [PERSON] сплатив: 06.01.2021 - 763 гр. 63 коп.; 04.02.2021 - 909 грн. 09 коп.; 26.02.2021 - 909 грн. 09 коп.; 30.03.2021 - 909 грн. 09 коп.; 28.04.2021 - 909 грн. 09 коп., хоча у відзиві на позов [PERSON] зазначає що ним сплачена сума в розмірі 50 000 грн., що не відповідає дійсності. Також надані ними квитанції підтверджують суму, яка надходила йому, а саме - 4399 грн. 99 коп. Заперечення відповідача зокрема дублює позицію викладену раніше у процессуальних заявах по суті справи. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. На адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Третя особа в судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду повідомлялася належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить наступного висновку. Так, судом встановлено, що 02.04.2019 року позивач звернувся до Автозаводського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Одночасно з заявленим цивільним позовом, ним було подано заяву про забезпечення позову з метою накладення арешту на майно відповідача, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером: 5322486300:03:000:0276, площею 0,14 га за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Позивач зазначав, що [PERSON] , будучи працівником Автозаводського районного суду м. Кременчука дізнався про наявність цивільної справи відносно нього і почав вчиняти умисні дії, направлені на перешкоджання в здійсненні правосуддя, шляхом висловлення недовіри всім суддям Автозаводського районного суду м. Кременчука. Факт умисного створення перешкод у відправленні правосуддя підтверджується довідкою Автозаводського РС м. Кременчука, з якої вбачається хронологія руху справи згідно даних автоматичної системи документообігу. Відповідач заперечуючи ці обставини вказував, щр вказана інформація містить тільки рух справи до передання її за підсудністю до Кременчуцького районного суду Полтавської області. Також звертав увагу суду, що про існування вказаної справи він не міг знати, оскільки провадження у ній відкрито не було, а дізнався він лише тоді коли отримав копію позовної заяви з додатками. Суд, досліджуючи вказані обставини, з метою підтвердження чи спростування вказаних обставин, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З відомостей вказаного реєстру за посиланням (https://reyestr.court.gov.ua/Review/80966304) вбачається, що «04.04.2019 року [PERSON] подано письмову заяву про відвід головуючому. Мотивує тим, що є працівником Автозаводського районного суду м. Кременчука з 2011 року і по теперішній час та особисто знайомий з головуючим по справі. Наведенні обставини на його думку можуть викликати сумніви в об`єктивності та неупередженості судді незалежно від суті постановленого рішення.» З вищивикладеного вбачається, що відповідач станом на 04.04.2019 року знав про існування вказаної справи, оскільки заявив відвід головуючому судді, тому його посилання на те, що він дізнався про існування справи лише 26.06.2019 року не відповідають дійсності. Відповідно до ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч. 5 ст.203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК, що, за правилами ст. 215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК. Згідно з ч. 1 ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. З цього приводу Великою палатою Верховного суду ухвалено правовий висновок, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст. 234 ЦК, так і інша, наприклад, передбачена в ст. 228 ЦК. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, ВС урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання ВС, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) у законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема: у банкрутстві (ст. 20 закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.92 №2343-XII); при неплатоспроможності банків (ст. 38 закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI); у виконавчому провадженні (ч. 4 ст. 9 закону «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII). Водночас, за висновками ВС, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Отже, за даних обставин справи, відповідач знаючи про обов`язок повернення боргу до 11.03.2019 року, знаючи про пед`явлення відповідного позову до суду, оскільки заявив відвід головуючому судді ще до відктриття провадження у справі, 04.04.2019 року уклав договір дарування земельної ділянки, між ним та його матір`ю [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Гафяк М.О., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (державна реєстрація № 46308583 від 04.04.2019 року.). За таких обставин, суд вважає доведеним те, що вказаний договір є нічим іншким, як Фраудаторний правочин (правочин, що вчинений боржником на шкоду кредитору), тобто в даному випадку фіктивний правочин. Відповідно до ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За таких обставин, суд вважає необхідним припинити речові права, що зареєстровані на відповідну земельну ділянку.

Outcome: approved