Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить встановити факт спільного проживання [PERSON] однією сім'єю з [PERSON], починаючи з 1989 року до 1996 року в с. Порошково по [ADDRESS]. Мотивує її тим, що [INFO] року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з будинку [ADDRESS] Перечинського району. Заповіту [PERSON] не залишив, а він через відсутність інших спадкоємців виявив намір прийняти спадщину як спадкоємець четвертої черги. Оскільки він не був зареєстрований у будинку [PERSON] за його життя, у зв'язку з чим не має можливості підтвердити постійне проживання з ним на момент його смерті, а встановлення вказаного факту надасть йому право на отримання спадщини за померлим в порядку ч. 1 ст. 1264 ЦК України, тому просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач та його представники просили у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем жодними доказами не доведено те, що він проживав із спадкодавцем однією сім'єю, а не винаймав будинок. Відповідач також відповідно до ст. 184 ЦПК України показав, що з 1982 року по 1994 рік він проживав у будинку свого дідуся - [PERSON], а у 1994 році перейшов проживати до будинку, який збудував і забрав діда з собою. У 1995 році він впустив жити до дідового будинку позивача, оскільки перебував з ним у гарних відносинах, а той не мав де жити. В кінці травня 1995 року дід повернувся до свого будинку і проживав там до смерті (до [INFO] року). Коли дід помер, то вони його спільно похоронили і [PERSON] залишився там проживати разом з дружиною та дітьми в якості наймача житла ще близько трьох місяців. Дозвіл на проживання надав саме він, оскільки з [PERSON] ще з 1982 року мав укладений договір довічного утримання, предметом якого був спірний житловий будинок. Допитана судом свідок [PERSON] показала, що [PERSON] був її зятем, який разом з її донькою - [PERSON] та їх дітьми проживали в будинку [PERSON] в [ADDRESS] Перечинського району, до смерті останнього, з якого часу - не пам'ятає. Після цього, [PERSON] ще короткий час там жив, а її донька проживала там до своєї смерті. Тоді її зять знову одружився, а вона забрала їх дітей до себе. Допитана судом свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, підтвердила той факт, що [PERSON] із сім'єю проживали у бабусі, а з 1995 року, може й раніше, перейшли проживати до [PERSON] та коли той помер проводили його похорони. Після цього, [PERSON] продовжував там жити ще близько трьох місяців, а його дружина аж до своєї смерті. Чи проживав [PERSON] у будинку [PERSON], вона не пам'ятає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивач є її батьком. З його слів, з 1989 року вони проживали у будинку [PERSON], а після смерті останнього у 1995 році - тільки з мамою, так як батько переїхав жити до своєї матері. Коли їй було 11 років мама померла (у 2002 році) і їх забрала до себе бабуся [PERSON] У будинку [PERSON] вона зареєстрована, після материної смерті постійно за ним доглядає. Батько проживає в іншому будинку зі своєю сім'єю. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Порошківською сільською радою Перечинського району Закарпатської області [INFO] року (а. с. 5). За життя, а саме 30 березня 1982 року, [PERSON] за договором довічного утримання передав відповідачу [PERSON] належний йому на праві особистої власності житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] (а. с. 6, 8). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 258 цього Кодексу у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року звернув увагу судів на те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] порушив дану справу з метою підтвердити в наступному своє право на одержання спадщини за спадкодавцем [PERSON], а саме на житловий будинок [ADDRESS], як спадкоємець четвертої черги за законом (ст. 1264 ЦК України). Однак, як вбачається з договору довічного утримання від 30 березня 1982 року, посвідченого головою виконавчого комітету Порошківської сільської Ради народних депутатів, вказаний житловий будинок [PERSON] (відчужувач) передав у власність відповідача [PERSON] (а. с. 6). Таким чином, оскільки [PERSON] встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з [PERSON] в період з 1989 року до 1996 року пов'язує з настанням правових наслідків, від яких залежить виникнення його майнових прав - отримання спадщини за законом на спірний житловий будинок, розташований в [ADDRESS] Перечинського району, який за договором довічного утримання від 30 березня 1982 року, належить відповідачу [PERSON], тому у задоволенні позову з цих підстав слід відмовити.

Outcome: dismissed