Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» звернувся до Барського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтував тим, що 27.03.2007 між ВАТ «РОДОВІД БАНК», найменування якого з 17.06.2009 відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» було змінено на Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК», і [PERSON] було укладено кредитний договір №28.4.1/АК-134.07.2. за умовами якого відповідачу відкривалась відновлювальна кредитна лінія на загальну суму 18219 дол. США терміном до 27.03.2014 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9% річних та щомісячною платою за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком у розмірі 0,2% від суми наданого кредиту. Оскільки відповідач не у повній мірі виконував свої зобов'язання, станом на 17.10.2013 за ним утворилася заборгованість у розмірі 184817,26 грн, яка складається з: 12007,16 дол. США - заборгованість за кредитом, 2573,96 дол. США - заборгованість за відсотками, 11496,55 грн - заборгованість з плати за кредитом, 47964,43 грн - пеня за невиконання умов договору, 8001,13 грн - 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості, 808,26 грн - сума інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 12.05.2014 (а.с. 48), у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «РОДОВІД БАНК» визнали частково, просили застосувати до частини вимог наслідки спливу позовної давності, крім того, посилалися на відсутність правових підстав для нарахування щомісячної плати за обслуговування кредиту у розмірі 0,2%. А також просили розстрочити виконання рішення суду. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до п.1.1. кредитного договору №28.4.1/АК-134.07.2 від 27.03.2007, укладеного між ВАТ «РОДОВІД БАНК» і [PERSON], позивач відкрив відповідачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 18219 дол. США терміном до 27.03.2014 включно для придбання автомобіля (а.с. 5-7). Згідно з п. 1.5. кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом встановлювалась у розмірі 9% річних. Умовами кредитного договору було також передбачено, що щомісячна плата за проведення розрахунків і списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів (у подальшому плата за проведення розрахунків) встановлюється у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту (п.1.5.1 кредитного договору). Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії заяви на видачу готівки №283_15 від 27.03.2007, позивач взяті на себе зобов'язання виконав та надав відповідачу кошти у сумі 18219 дол. США (а.с. 13). У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань зі сплати відсотків за кредитом, останній допустив утворення за ним заборгованості, яка, згідно з даними наданих представником позивача розрахунків, становить 184817,26 грн та складається з наступних сум: 12007,16 дол. США - заборгованість за кредитом, 2573,96 дол. США - заборгованість за відсотками, 11496,55 грн - заборгованість з плати за кредитом, 47964,43 грн - пеня за невиконання умов договору, 8001,13 грн - 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості, 808,26 грн - сума інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом (а.с. 14-17, 166-172). Ураховуючи те, що кредит було надано з метою придбання автомобіля, та наявне у договорі застереження власноручно підписане відповідачем про те, що йому повідомлено про всі умови кредитування згідно з п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що кредит, який отримав відповідач, є споживчим. Відтак, правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України та положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Приписами ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідача є обґрунтованими. Визначаючись чи підлягає задоволенню заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно з п.п. 3.1. кредитного договору №28.4.1/АК-134.07.2 від 27.03.2007 позичальник зобов'язується, «починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитом у сумі 217 дол. США». Відповідно до змісту п. 3.2. позичальник зобов'язується повернути одержані кредити згідно з умовами цього договору не пізніше 27.03.2014. Відповідно до п.п. 3.3. кредитного договору позичальник зобов'язується, «сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також 27.03.2014 або у день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами» (а.с. 5). Таким чином, сторони у договорі встановили обов'язок позичальника частково погашати заборгованість за кредитом та встановили строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - до 10-го числа кожного календарного місяця наступного за звітним, тому погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено днями. Отже, сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на підставі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як вбачається з наданих представником позивача розрахунків прострочення зі сторони відповідача настало 11.01.2008 коли сплив строк погашення чергового платежу за кредитом, таким чином, суд дійшов висновку, що позивач дізнався про порушення свого права з 11.01.2008. Відповідно до даних поштового штампу на конверті, у якому до суду надійшла позовна заява, позивач надіслав позов до суду 28.02.2014. Умов про збільшення строку позовної давності у кредитному договорі №28.4.1/АК-134.07.2 від 27.03.2007 немає. Представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права 11.01.2008 та стягнути борг з відповідача у межах строку позовної давності - 3 роки до основних вимог та 1 рік щодо вимог про стягнення неустойки. Представник позивача у судовому засіданні 20.05.2014 заперечував щодо задоволення заяви представника відповідача та надав письмові заперечення. Свої заперечення представник позивача обґрунтував тим, що відповідно до п. 1.1 кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику терміном до 27.03.2014 включно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Представник позивача вважає, що відповідач та представник відповідача дійшли помилкового висновку, що порядок виконання договору (п. 3.1) та строк виконання договору (п. 1.1 та п. 3.2) є тотожними, хоча вони чітко розмежовані у договорі. Таким чином, представник позивача вважає, що відповідно до положень ч. 5 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності за кредитним договором, що укладений між сторонами у справі, слід обраховувати після 27.03.2014, тобто спливу строку його виконання. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). З приводу правовідносин, що виникли між сторонами, Верховний Суд України зробив правовий висновок у постанові №6-116цс13 від 06.11.2013, що є обов'язковим для застосування всіма судами України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок: «...початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (ст.3.2.1) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 8 числа місяця, а процентів - кожного місяця з 2 по 8 число, наступного за місяцем, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. … …Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року». Одночасно слід зазначити, що суд не приймає заперечень представника позивача про те, що строк позовної давності слід обраховувати після закінчення строку дії договору (27.03.2014) з посиланням на те, що договором визначено строк його виконання - до 27.03.2014 (п. 3.2 договору), оскільки судом встановлено, що позивач довідався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, 11.01.2008, коли відповідач прострочив сплату щомісячного платежу. Такий висновок суду повністю кореспондується з нормами цивільного законодавства, що наведені вище, та правовою позицією Верховного Суду України, оскільки ні законодавець, ні Верховний Суд України у своїх правових позиціях не пов'язують початок перебігу строку позовної давності з закінченням дії договору, що у даному випадку передбачено п. 1.1. договору, та у п. 3.2 деталізовано, що позичальник зобов'язаний повернути кредити до закінчення дії договору - 27.03.2014. Таким чином, оскільки договором, що укладений між сторонами, передбачено обов'язок відповідача сплати кредиту частинами, встановлено відповідальність за невиконання вказаного обов'язку, то суд дійшов висновку, що позивач дізнався про порушення свого права 11.01.2008, тоді й набув право на звернення до суду, однак, звернувся до суду 28.02.2014. На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності підлягає задоволенню, у зв'язку з цим, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, тобто з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість у межах строку позовної давності. Так, визначаючись щодо розміру заборгованості за кредитом, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Позивач просив стягнути з відповідача 12007,16 дол. США заборгованості за кредитом, оскільки суд дійшов висновку про задоволення заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то дана вимога підлягає задоволенню частково - за період, що охоплюється строком позовної давності. Так, згідно з даними наданого позивачем уточненого розрахунку прострочена заборгованість за кредитом станом на 17.10.2013 становить 10931,16 дол. США, поточна - 1076 дол. США, разом 12007,16 дол. США. Оскільки строк позовної давності за даними вимогами становить 3 роки, то сума заборгованості, що підлягає стягненню охоплюється вказаним періодом та становить 6947,58 дол. США (12007,16 дол. США - 5059,58 дол. США (заборгованість, яка існувала за період з 19.02.2011 по 10.03.2011 згідно з розрахунком позивача) (а.с. 166-зворот). Водночас, у проміжку часу, яким охоплюється строк позовної давності, відповідачем було сплачено 1072,42 дол. США, зокрема, 22.03.2011 - 664,49 дол. США, 08.06.2011 - 302,83 дол. США, 25.06.2011 - 105,10 дол. США, що підтверджується даними копій платіжних доручень, даними виписки з особового рахунку (а.с. 137-165), а також відображено у розрахунках позивача (а.с. 166). Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом у межах строку позовної давності у сумі 5875,16 дол. США (6947,58 дол. США - 1072,42 дол. США). Стосовно вимоги позивача про стягнення відсотків за користування кредитом у сумі - 2573,96 дол. США, суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних правових підстав. На підставі обставин, що встановлені судом вище, вимога позивача про стягнення заборгованості з відсотків за користування кредитом є обґрунтованою, однак, підлягає задоволенню у межах строку позовної давності. Так, відповідно до даних розрахунку, наданого представником позивача, розмір заборгованості, що охоплюється строком позовної давності складає 2541,59 дол. США (2917,17 дол. США (сума значень графи «Сума нарахованих процентів за кредитом» за період з 28.02.2011) - 375,58 дол. США (сума значень графи «Сума погашення нарахованих процентів за кредитом» за той же період) (а.с. 167-168). Визначаючись чи підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з відповідача 11205,59 грн - плати за кредитом, суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково, виходячи наступних правових підстав. Вказана вимога обґрунтовується положеннями п. 1.5.1 кредитного договору №28.4.1/АК-134.07.2 від 27.03.2007, де встановлено, що: «щомісячна плата за проведення розрахунків і списання та зарахування коштів за позичковим рахунком для нарахування процентів (у подальшому «плата за проведення розрахунків») встановлюється у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту». Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Частину четверту ст. 11 даного Закону було доповнено наведеним абзацом згідно із Законом №3795-VI від 22.09.2011, який набрав чинності 16.10.2011. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Поряд з цим, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011, вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991, з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином, редакція ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» поширює свою дію на договори, що були укладенні до її прийняття, однак, продовжують діяти станом на період внесення змін до Закону. Таким чином, на підставі встановленого вище, позовна вимога про стягнення заборгованості з плати за кредитом підлягає задоволенню частково: у межах строку позовної давності та до 16.10.2011 (набрання чинності змін до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно з якими банку було заборонено включати до договору платежі (збори) за дії, що не є послугою) та становить згідно з даними наявних у матеріалах справах розрахунків - 2321,72 грн (Сума значень графи «Нарахування щомісячної плати у гривнях» за вказаний вище період розрахунку позивача а.с. 169-зворот). Визначаючись у якому розмірі підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд, ураховуючи положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, виходить з того, що позивач хоча і нараховував їх у іноземній валюті, проте, просить суд стягнути їх у національній валюті згідно з офіційним курсом НБУ, визначеним позивачем станом на 17.10.2013 у розмірі 7,993 грн, при цьому позов оплачено судовим збором, виходячи з ціни позову за даним курсом НБУ. Відтак, при визначенні вимог позивача у частинні стягнення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань, суд виходив з розрахунку у гривнях. Стосовно вимоги про стягнення 47 964,43 грн пені за невиконання умов договору, суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних правових підстав. Як вбачається зі змісту п.3.9. кредитного договору №28.4.1/АК-134.07.2 від 27.03.2007 за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, чи плати за проведення розрахунків, відповідач зобов'язувався сплачувати банку за кожен день пеню у розмірі подвійної процентної ставки встановленої у п. 1.5. цього договору, від суми простроченого платежу. Водночас, сторони у договорі не збільшували строк позовної давності зі стягнення пені, а, відтак, вона в силу ч. 2 ст. 258 ЦК України обмежується періодом в один рік (з 28.02.2013 по 28.02.2014). За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Такий висновок суду повністю кореспондується зі змістом правової позиції Верховного Суду України, що висловлена судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у постанові від 06.11.2013, про яку йшлося вище. Отже, ураховуючи дату звернення позивача з позовом до суду (28.02.2014), суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за період з 28.02.2013 по 28.02.2014 та становить: 11845,94 грн з яких: 9762,80 грн - пеня за несвоєчасне повернення основної суми заборгованості (Сума значень графи «Сума пені» розрахунку позивача за вказаний вище період а.с. 167), 2083,14 грн - пеня за несвоєчасну сплату відсотків за договором (Сума значень графи «Сума пені» розрахунку позивача за вказаний вище період а.с. 169). Разом з тим, стосовно пені, нарахованої за несвоєчасну плату за кредитом у сумі - 4533,37 грн, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки у вказаний період діяла заборона на включення банком до договорів платежів (зборів) за дії, що не є послугою згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відтак, відсутня правова підстава для стягнення пені за вказаний період. Визначаючись чи підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з відповідача 3% від суми простроченого кредиту, що становить - 8001,13 грн, суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково, виходячи наступних правових підстав. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, вказана позовна вимога є обґрунтованою, однак, підлягає задоволенню частково - у межах загального строку позовної давності з 28.02.2011 по 28.02.2014, а не з 11.01.2008 по 17.10.2013, як це наведено у розрахунку позивача. Так, відповідно до даних розрахунку, наданого представником позивача, розмір 3% річних, що охоплюється строком позовної давності складає 5370,70 грн, з них: 4607,64 грн - 3% річних на суму заборгованості за кредитом, 699,14 грн - 3% річних за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом, 63,92 грн - 3% річних на суму заборгованості з плати за кредитом. До таких сум суд дійшов шляхом знаходження суми значень графи «Сума за ставкою 3%» з відповідних розділів розрахунку за період, що охоплюється строком позовної давності - з 28.02.2011, крім розрахунку 3% річних на суму заборгованості з плати за кредитом, яка обмежується періодом з 28.02.2011 по 16.10.2011 (набрання чинності змін до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно з якими банку було заборонено включати до договору платежі (збори) за дії, що не є послугою) (а.с. 166-170). Вирішуючи чи підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення інфляційних втрат за несвоєчасну плату за кредитом у сумі 808,26 грн, суд вважає, що вона підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних правових підстав. Право на стягнення інфляційних нарахувань передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому дана позовна вимога є обґрунтованою, однак, її розмір обмежується строком позовної давності (тобто з 28.02.2011 по 16.10.2011 (набрання чинності змін до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно з якими банку було заборонено включати до договору платежі (збори) за дії, що не є послугою)), та відповідно до даних розрахунку, наданого представником позивача, складає 135,91 грн (сума значень графи «Сума інфляційних втрат» за період з 28.02.2011 по 22.09.2011) (а.с. 171). Ураховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та вирішив стягнути з відповідача на користь позивача: заборгованість за кредитом - 5875,16 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 2541,59 дол. США, заборгованість з плати за кредитом - 2321,64 грн, пеню за порушення зобов'язань - 11845,94 грн, 3% річних - 5370,70 грн, інфляційні втрати за несвоєчасну плату за кредитом - 135,91 грн. Вирішуючи питання чи підлягає задоволенню клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення, суд виходить з наступного. Відповідно до змісту клопотання відповідача, останній просить суд розстрочити виконання рішення рівними частинами до 29.05.2015, посилаючись на скрутне матеріальне становище, як доказ - надав декларацію про доходи за минулий рік, завірену Жмеринською міжрайонною державною податковою інспекцією. Зі змісту даної декларації вбачається, що відповідач як фізична особа підприємець одержав загальний дохід за рік у сумі 14300 грн або ж 1191,61 грн на місяць. Згідно з положеннями Закону України «Про Державний бюджет на 2013 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на початку року складав - 1147 грн, а з 1 грудня - 1218 грн. Вказані відповідачем обставини свідчать про те, що відповідач як самозайнята особа утримує себе за рахунок доходу, розмір якого дорівнює нижній межі соціальної захищеності, гарантованої державою, відтак, стягнення всієї суми заборгованості поставить його у вкрай важке матеріальне становище. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили розстрочити виконання рішення на одинадцять місяців, тобто до 21.06.2015, оскільки клопотання було подано ще 30.05.2014, а рішення приймається у липні. Представник позивача заперечив проти задоволення клопотання про розстрочку виконання рішення суду з підстав, що викладені у письмових запереченнях. Так, представник позивача вважає, що встановлення розстрочки виконання рішення суду буде фактично новим графіком погашення заборгованості і відповідач отримає можливість безпроцентного користування кредитними коштами по договору, строк виконання якого вже закінчився. Звернув увагу суду на те, що процесуальне законодавство передбачає можливість розстрочки виконання рішення суду тільки у виняткових обставинах, а отримання відповідачем незначного фінансового прибутку не є винятковою обставиною. Крім того, представник позивача вказав, що між сторонами 27.03.2007 було укладено договір застави транспортного засобу для придбання якого відповідач отримав кредит, що свідчить про наявність майна на яке можливо звернути стягнення, тому відповідач у клопотанні вказав неправду про відсутність такого майна. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає у рішенні. Розстрочка виконання - це виконання рішення за визначеними судом частинами й у встановлені судом строки. Так, із урахуванням розміру стягуваної суми, ураховуючи те, що кредит відповідач отримував у іноземній валюті, а у зв'язку з критичними обставинами у державі, що не залежать від волі відповідача, коли значно зросла вартість валюти, а бізнес фактично не функціонує, значно погіршився матеріальний стан відповідача, разом з тим, ураховуючи бажання відповідача погасити заборгованість, суд дійшов висновку про необхідність встановлення у рішенні суду порядку його виконання шляхом розстрочення заборгованості. Одночасно слід зазначити, що відповідач, як вказує представник позивача, не заперечував той факт, що у погашення заборгованості позивач може звернути стягнення на автомобіль, що був придбаний за рахунок коштів, отриманих у кредит, однак, зазначив, що іншого, крім автомобіля, майна у нього немає. Відповідач просив суд розстрочити сплату заборгованості за кредитом, оскільки автомобіль використовує у роботі, і без автомобілю йому буде вкрай важко продовжувати працювати, таким чином, він, під час вкрай важкої ситуації у державі, залишиться без єдиного джерела доходу. Крім того, суд не приймає заперечення представника позивача про те, що розстрочка виконання рішення суду буде новим графіком погашення і відповідач отримає можливість безпроцентного користування коштами, оскільки проценти у розмірі, що визначений договором, позивач однаково не міг надалі застосовувати до простроченої суми заборгованості, оскільки термін дії договору закінчився. Крім того, права позивача у даному випадку охороняють положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що у даному випадку є необхідність у порядку реалізації дискреційних повноважень, що надані суду ст. 217 ЦК України, встановити порядок виконання рішення шляхом розстрочення сплати заборгованості, тому клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, а саме у розмірі 118632,75 грн, що становить 64,20% від суми позову, з якою звернувся позивач ((118632,75 грн х 100) : 184 817,26 грн = 64,20%), то з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, що документально підтверджені, пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто у сумі 1186,52 грн (1848,17 грн х 64,20% = 1186,52 грн). На підставі викладеного вище,

Outcome: partial