Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання». 31.08.2017 його було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КзпП України. У супереч вимогам закону, відповідач у день звільнення не провів з ним остаточний розрахунок та не здійснив виплату заборгованості в розмірі 21880 грн. Остаточний розрахунок відповідач не провів з ним до цього часу. Посилаючись на вимоги ст.ст.116, 117 ЦПК України, просить стягнути заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 21880,30 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2017 року по 10.04.2018 року в сумі 18628,20 грн. Представником відповідача поданий відзив на позов в якому відповідач зазначив про наявність у нього боргу перед позивачем з виплати заробітної плати в розмірі 21880,30 грн. Зазначив, що на підприємстві у період роботи позивача був запроваджений неповний робочий тиждень, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має обраховуватися відповідно до кількості робочих днів на підприємстві, що визначені відповідним наказом. Розмір заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 10.04.2018 року становить 18628,20 грн. Позивач у судовому засіданні свої вимоги, викладені у заяві про уточнення позовних вимог, підтримав у повному обсязі. Відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, але його представник до суду не зявився. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд вважає позов обґрунтованим з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач працював в ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» та був звільнений з роботи відповідно до наказу № 8058/ВК від 31.08.2017 року. Трудовий договір між сторонами було розірвано з підстав визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України ( копія трудової книжки а.с.9). На день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 21880,30 грн. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем не проведено до цього часу. Вказані обставини зазначені та визнані сторонами. Окрім того, вони підтверджуються довідкою (а.с. 21) . Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини. Суд вважає, що фінансові негаразди на підприємстві не свідчать про відсутність вини роботодавця і не є підставою для звільнення останнього від обов`язку сплатити заробітну плату працівнику. Наведений вище висновок суду узгоджується з правовою позицією ВСУ висловленою у справі 6-76цс14. У вказаній правовій позиції Верховний Суд України зазначив, що такі, зокрема, обставини, як порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки виданої відповідачем (а.с.21) середньоденний заробіток позивача становив 206,98 грн. Позивач не заперечував те, що його середньоденний заробіток становить саме такий розмір про що свідчить наведений позивачем розрахунок у заяві про уточнення позовних вимог. Також з заяви про уточнення позовних вимог та відзиву на позов вбачається, що відповідач вважає, що період прострочення розрахунку при звільненні станом на 10 квітня 2018 року становив 90 робочих днів та позивач погодився з даними розрахунком періоду прострочення та кількості робочих днів в ньому. Таким чином, до стягнення підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18628,20 грн. (206,98 грн *90 робочих днів). Вказаний розмір середнього заробітку наведений та визнаний сторонами. За наведених обставин, суд вважає що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Рішення суду в частині стягнення заборгованості із виплати заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. У звязку з задоволенням позову з відповідача на користь держави підлягає стягненню 704,80 грн. судового збору, від сплати якого при подачі позову до суду позивач звільнений за законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved