Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач у червні 2018 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач будинок отримала в дар від [PERSON] відповідно до договору дарування від 12.10.2003 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник З.Д., зареєстрований в реєстрі за №1278. Реєстрація права власності на нерухоме майно була проведена КП «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» 17.05.2007 року. Позивач в будинку зареєстрована з 20.10.2003 року і по цей час. Також в будинку зареєстрований (прописаний) з 15.05.1996 року [PERSON]. Після оформлення договору дарування [PERSON] в будинку не проживав і не проживає, особистих речей відповідача в будинку немає, також ніколи не був членом сім'ї і участі в утриманні будинку не бере. Фактичне місце проживання відповідача позивачу не відомо. Жодних домовленостей між сторонами з приводу користування житлом немає. Реєстрація в будинку відповідача перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своєю власністю, вона не має можливості також оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд усунути перешкоди їй у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 14.06.2018 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. [PERSON] пояснила, що відповідач є сином попереднього власника будинку. Він після набуття будинку у власність позивач поїхав до Росії і до цього часу там проживає, і повертатись не бажає, що унеможливлює його зняття з реєстрації у позасудовому порядку. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, повідомлений належним чином про час і місце судового розгляду, у тому числі шляхом публікації оголошення на веб-сайті судової влади. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, поважних причин неможливості явки в судове засідання суду останній не повідомив. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України (а.с.21,25). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, позивач [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] Сумської області на підставі договору дарування житлового будинку від 20 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник З.Д. та зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.8, 9). Згідно з будинковою книгою [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] Сумської області з 15.05.1996 року, тобто до набуття позивачем спірного житла у власність. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду показали, що проживають [ADDRESS] по-сусідству з позивачем, яка проживає у власному будинку сама, [PERSON] не проживав та не проживає у її будинку. Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Приписи статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї,а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника на житло на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК України). Частина ж 4 статті 156 ЖК Українипередбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] не набув самостійного права на житло з підстав передбачених законом (право власності, найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо), з припиненням права власності на спірний будинок його матері, припинилось і його право як члена сім'ї на користування цим будинком. За таких обставин позов [PERSON] підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, а тому ураховуючи, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з відповідача на користь останньої слід стягнути судовий збір в сумі 704,80 грн., сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved