Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позов та його обґрунтування 11.07.2019 від [PERSON] до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла позовна заява до [PERSON] , в якій позивач просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь позивача суму основного боргу 1 200 дол США, що за курсом НБУ станом на 08.07.2019 складає 30 852,00 грн., інфляційні нарахування у розмірі 17 024,13 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в період з 23.10.2015 до 08.07.2019 в сумі 3 433,45 грн.; - стягнути з [PERSON] витрати на оплату судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані зокрема, наступним. 17.09.2015 приблизно о 17 год 50 хв в м. Києві по вул. Ізюмській сталась ДТП. Керуючи автомобілем «Jeep Grand Cherokee» д/н [NUMBER] [PERSON] , здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Caddy» д/н [NUMBER] , за кермом якого перебувала [PERSON] . Голосіївський районний суд міста Києва постановою від 23.11.2015 по справі № 752/17379/15-п встановив, що своїми діями [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Також, позивач вказав, що після вказаної ДТП [PERSON] , який є власником автомобіля «Volkswagen Caddy», звернувся до [PERSON] з проханням надати йому гроші для відновлюваного ремонту автомобіля, в сумі 1 200 дол США, оскільки саме вона перебувала за кермом автомобіля «Volkswagen Caddy». Позивач передала відповідачеві грошові кошти у сумі 1 200 дол США, що підтверджується відповідною заявою відповідача. Позивач, бажаючи повернути вказані кошти, вже звертався до суду щодо стягнення боргу за договором позики з [PERSON] . Києво-Святошинський районний суд Київської області у своєму рішенні від 03.05.2018 у справі № 369/2813/16-ц, встановив, що докази на підтвердження укладення між [PERSON] та [PERSON] саме договору позики відсутні, оскільки з тексту наявної заяви [PERSON] неможливо встановити з чим саме пов`язано отримання [PERSON] коштів від [PERSON] . Отже, договору позики між позивачем та відповідачем не існувало. Звертаючись з позовом у даній справі [PERSON] в якості правової підстави зазначила ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вказавши, що 23.10.2015 [PERSON] безпідставно набув та зберіг у себе грошові кошти [PERSON] у розмірі 1 200 дол США. У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання позивач також заявив до стягнення за період з 23.10.2015 по 08.07.2019 інфляційних витрат у сумі 17 024,13 грн та 3 % річних у сумі 3 433,45 грн. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2019 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. (а.с. 28). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.12.2019 вказану позовну заяву було прийнято до провадження, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна (а.с. 63-64). Постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2020 ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.12.2019 про відкриття провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, скасовано, справу направлено до Солом`янського районного суду міста Києва для розгляду за встановленою підсудністю (а.с. 103-105). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2020 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Солом`янського районного суду міста Києва Жовноватюк В.С. (а.с. 111). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19.03.2020 відповідну позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін) /а.с. 113-114/. Розпорядженням в.о. керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 44 від 03.02.2021 у зв`язку з перебуванням судді Жовноватюк В.С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи. (а.с. 169). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. (а.с. 170). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18.02.2021 справу прийнято до розгляду новим складом суду, розгляд справи було призначено на 16.03.2021 (а.с. 171-172). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16.03.2021 розгляд справи було відкладено на 08.06.2021, при цьому зобов`язано позивача ( [PERSON] ) надати Солом`янському районному суду міста Києва оригінал заяви від 23.10.2015 (а.с. 191-195). Позивач у справі у судові засідання 16.03.2021, 08.06.2021 не з`явився. У судових засіданнях 16.03.2021, 08.06.2021 брав участь відповідач, якому оголошувався склад суду та роз`яснювалось право на відвід. Відводів складу суду не заявлено. Відзив та його обґрунтування 15.06.2020 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відзив на позов обґрунтований тим, що з 24.11.2015 розпочався відлік трирічного строку позовної давності і позивач в строк до 24.11.2018 включно мав право звернутися до суду з даним позовом до відповідача. Проте позивач пропустила вказаний трирічний строк і звернулась з даним позовом лише 11.07.2019, що є підставою для відмови у позовній заяві. Відповідач вказує, що доводи позивача про переривання строку позовної давності в порядку ст. 264 ЦК України на увагу не заслуговують, оскільки в справі № 369/2813/16-ц були інші підстави позову, а ст. 264 ЦК України не передбачає переривання перебігу строку позовної давності за всіма вимогами з різних підстав до однієї і тієї ж особи, у разі заявлення до такої особи позову за будь-якою однією із вимог або підстав. З огляду на вказане, просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Крім того, відповідач у відзиві наголошує на тому, що він не має та не мав раніше жодного відношення до транспортного засобу «Volkswagen Caddy». Вказаний транспортний засіб ніколи не належав відповідачу на праві власності, не перебував в його користуванні та не передавався відповідачем в користування позивачу. Відповідач зазначає, що заява від 23.10.2015, яка як вважає позивач, підписана відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом одержання відповідачем грошових коштів від позивача. Вказана заява не містить жодної інформації про одержання відповідачем від позивача коштів в сумі 1 200 дол США. В той час як документ, який фіксує факт передачі коштів, повинен обов`язково містити інформацію про первісну передачу коштів та дату такої передачі, що підтверджується правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 08.07.2019 по справі № 524/4946/16-ц та від 22.08.2019 по справі № 369/3340/16-ц. Наголошує, що заява від 23.10.2015 має ознаки наслідування підпису відповідача, а відтак відповідач вважає її підробленою. При цьому відповідач у відзиві повідомив, що попередній розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить приблизно 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Детальний розрахунок суми судових витрат з підтверджуючими документами буде подано до суду в порядку передбаченому ст. 137 ЦПК України. Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи 19.06.2020 від [PERSON] до Солом`янського районного суду міста Києва надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с. 151-153), в якому відповідач просив суд: - призначити судову почеркознавчу експертизу по справі № 369/8969/19 по матеріалах справи та додатково наданих документах; - на вирішення експертизи поставити наступне питання: «Чи виконано підпис у заяві від 23.10.2015, копія якої міститься в матеріалах справи, а оригінал підлягає додатковому витребуванню у позивача, [PERSON] чи іншою особою?» -проведення експертизи доручити експертам ТОВ «Український центр судових експертиз». -витребувати у позивача та надати в розпорядження експертів оригінал заяви від 23.10.2015, копія якої міститься в матеріалах справи. Оскільки на виконання вимог ухвали суду від 16.03.2021 позивачем у справі оригінал заяви від 23.10.2015 не надано, відповідач у судовому засідання 08.06.2021 на розгляді клопотання про призначення судової експертизи у справі не наполягав з огляду на відсутність об`єкту дослідження, щодо якого ставив питання про призначення почеркознавчої експертизи. Разом з тим, суд вважає, що неподання позивачем витребуваного судом доказу, є порушенням обов`язків учасника справи, передбачених ч. 2 ст. 43 ЦПК України, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Клопотання про долучення доказів до матеріалів справи 16.02.2021 від [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому відповідач просив суд долучити до матеріалів справи: копію адвокатського запиту Головному сервісному центру МВС про надання інформації про те, чи коли-небудь належав автомобіль марки «Volkswagen Caddy», державний номер [NUMBER] [PERSON] ; та копію листа заступника начальника Головного сервісного центру МВС Нікуліної Олени від 17.02.2021 про відсутність в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів станом на 15.02.2021 інформації про реєстрацію на ім`я [PERSON] , транспортного засобу «Volkswagen Caddy». Явка учасників справи у судове засідання В судове засідання 08.06.2021 з`явився відповідач (особисто), який в усних поясненнях просив суд відмовити у задоволенні позову. Позивач у судове засідання 08.06.2021 особисто не з`явився та не скерував свого представника, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце розгляду спору. Станом на 08.06.2021 позивач вимоги суду не виконав, оригінал заяви від 23.10.2015, якою обґрунтовує отримання відповідачем у справі спірної суми коштів, не надав. Фактичні обставини, встановлені судом За змістом наданої позивачем копії заяви від 23.10.2015: «сума в розмірі 1 200 доларів США буде повернута готівкою в повному обсязі після урегулювання майнових претензій з боку сторін учасників ДТП, яке відбулось за участю гр. [PERSON] та проведення експертизи» (а.с. 13). Така за ява адресована [PERSON] та підписана « [PERSON] ». Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.05.2018 у справі № 369/2813/16-ц, провадження № 2/369/1044/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (на підставі вказаної заяви від 23.10.2015), у задоволенні позову відмовлено (а.с.14-17) Суд під час розгляду справи № 369/2813/16-ц встановив, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.11.2015 визнано винним [PERSON] у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення. У даній постанові встановлено, що [PERSON] 17.09.2015 приблизно о 17:50 керуючи технічно справним автомобілем Jeep Grand Cherokee, д.н.з. [NUMBER] , по вул. Ізюмській в м. Києві, виїжджаючи на дорогу з автозаправної станції повинен був дати дорогу транспортним засобам, що рухаються по головній, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen Caddy, д.н.з. [NUMBER] , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив п. 10.2 ПДР України. У справі № 369/2813/16-ц суд, обґрунтовуючи відмову у задоволенні позову зазначив, що позивачем не надано доказів, що підтверджують укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем умов договору позики. Відповідно до адвокатського запиту адвоката Дубовика О.В., який представляє інтереси [PERSON] , від 10.02.2021 адресованого начальникові Головного сервісного центру МВС Князюку Олександру Петровичу, адвокат просив надати йому у письмовому вигляді інформацію про те, чи коли-небудь належав автомобіль марки Volkswagen Caddy, д.н.з. [NUMBER] громадянину України [PERSON] , [INFO] (а.с. 181-182). Головний сервісний центр МВС надав відповідь від 17.02.2021 на адвокатський запит, в якому повідомив про відсутність в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів станом на 15.02.2021 інформації про реєстрацію на ім`я [PERSON] транспортного засобу Volkswagen Caddy (а.с. 183). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 200 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.07.2019 складає 30 852,00 грн Щодо способу захисту Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного цивільного суду від 05.12.2018 у справі № 367/6344/16-ц). Позивач у позовній заяві стверджує, що керувала транспортним засобом, що належить відповідачу і стала учасником ДТП. В подальшому з метою мирного врегулювання спору та відшкодування шкоди передала [PERSON] , як власнику автомобіля, 1 200 доларів, а останній зобов`язався після врегулювання майнових питань між учасниками ДТП повернути кошти позивачці. Однак, з огляду на положення ст. 1212 ЦК України, суд прийшов висновку, що завдання майнової шкоди транспортному засобу є достатньою правовою підставою для набуття майна, а саме грошей у вигляді відшкодування матеріальної шкоди. Щодо належності відповідачу транспортного засобу Позивач стверджує, що відповідач є власником автомобіля Volkswagen Caddy, керуючи яким [PERSON] потрапила у ДТП. Проте, як встановлено під час розгляду справи такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт володіння відповідачем автомобілем марки Volkswagen Caddy. Натомість, згідно листа Головного сервісного центру МВС від 17.02.2021, в якому повідомлено про відсутність в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів станом на 15.02.2021 інформації про реєстрацію на ім`я [PERSON] транспортного засобу Volkswagen Caddy (а.с. 183). Крім того, у позовній заяві [PERSON] вказує, що відповідачу належить автомобіль Volkswagen Caddy з державним номерним знаком [NUMBER] , керуючи яким вона потрапила у ДТП 17.09.2015. Водночас, в обґрунтування своїх доводів додала копію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, в якому йде мова про Volkswagen Caddy однак з іншим державним номерним знаком ( [NUMBER] ). Так, суд під час розгляду справи № 369/2813/16-ц, провадження № 2/369/1044/18 встановив, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.11.2015 у справі №752/17379/15п визнано винним [PERSON] у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення. У даній постанові встановлено, що [PERSON] 17.09.2015 приблизно о 17:50 керуючи технічно справним автомобілем Jeep Grand Cherokee, д.н.з. [NUMBER] , по вул. Ізюмській в м. Києві, виїжджаючи на дорогу з автозаправної станції повинен був дати дорогу транспортним засобам, що рухаються по головній, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen Caddy, д.н.з. [NUMBER] , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив п. 10.2 Правил дорожнього руху України. За умови неявки позивача у судові засідання, які призначались у справі, суд був позбавлений можливості уточнити у неї вказані суперечності. Щодо суті позовних вимог Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Крім того, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Саме такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19). Суд зазначає, що із змісту заяви від 23.10.2015 (а.с. 13) не вбачається факт передачі коштів і дату передачі коштів, як і не підтверджується факт саме безпідставного зберігання відповідачем грошових коштів позивача. Документ, який фіксує факт передачі коштів, повинен обов`язково містити інформацію про первісну передачу коштів та дату такої передачі (відповідні висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц та від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц). Окрім того, суд в цілому скептично ставиться до незавіреної копії наявної в матеріалах справи заяви від 23.10.2015, оскільки відповідач стверджує, що не підписував такої заяви, а оригінал заяви позивач для огляду суду не надав, хоча суд ухвалою від 16.03.2021 (а.с. 191-195) зобов`язував позивача надати оригінал заяви. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі наведеного, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт неправомірного набуття та збереження відповідачем коштів, що належать позивачу. Резюмуючи, суд прийшов висновку, що позовна вимога про стягнення безпідставно набутих коштів (1200 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.07.2019 складає 30 852,00 грн) є необґрунтованою та не доведеною належними та допустимими доказами, а обставини, які викладені позивачем щодо «набуття» відповідачем спірних коштів - плутаними та суперечливими. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону (ст. 625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таку правову позицію викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Разом з тим, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги. Враховуючи, що суд відмовив у задоволенні основної вимоги, це має прямим наслідком відмову у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних у сумі 3 433,45 грн та інфляційних втрат у розмірі 17 024,13 грн за заявлений позивачем період. Щодо клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. В справі, що є предметом розгляду, суд наявності порушеного права позивача не встановив, а тому не вбачається підстав для дослідження питання щодо дотримання ним позовної давності при зверненні з відповідним позовом. Висновок суду Враховуючи наведене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Судові витрати Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed