Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Позиція сторін у справі У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 2 000 000, 00 грн та судові витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що за вироком Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року (справа № 757/26525/16-к) [PERSON] , [INFO] , уродженця села Кременчуки Красилівського району Хмельницької області, громадянина України, жителя [ADDRESS] ), виховуючого спільно з громадянкою [PERSON] сина [PERSON] ( [INFO] ), засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у строк покарання зараховано покарання, призначене за вироком Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, і за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Цим вироком Постановлено обчислювати строк відбування покарання [PERSON] з 16 лютого 2017 року. На підставі до ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон № 838-VIII) постановлено зарахувати [PERSON] у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 13 жовтня 2016 року по 16 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 12199 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Київський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого [PERSON] залишив без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року у кримінальному провадженні №12016100060001796 щодо [PERSON] обвинуваченого за ч.2 ст. 185 КК України - без змін. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, - заявник оскаржив їх до Касаційного Суду. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 6 серпня 2019 року (справа № 757/26525/16-к, провадження №51-1107км19) касаційну скаргу засудженого [PERSON] задоволено частково, вирок Печерського районного суду м. Києва від 6 вересня 2018 року та ухвалу Київський апеляційний суд від 24 січня 2019 року у справі № 757/26525/16-к щодо [PERSON] змінено, та ухвалено на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII зарахувати [PERSON] у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 серпня 2018 року по 24 січня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; у решті судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін. Постанова Верховного Суду у справі № 757/26525/16-к (провадження № 51-1107км19) набрала законної сили від 06 серпня 2019 року, є остаточною та оскарженню не підлягає. Ураховуючи зазначене, та доводи [PERSON] про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій Закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України № 838-VIII у частині зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, - Верховний Суд, з урахуванням положень п. «ґ» ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України № 838-VIII, а також ч. 2 ст. 532 КПК України строк перебування [PERSON] з 10 серпня 2018 року по 24 січня 2019 року у Державній Установі «Київський слідчий ізолятор» включив у строк попереднього ув`язнення [PERSON] , про що й зазначено в Постанові від 06.08.2019 року. Беручи до уваги таке, ураховуючи зміну остаточного строку відбування покарання [PERSON] згідно Постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 серпня 2019 року по справі № 757/26525/16-к, - слід дійти беззаперечного висновку, що гр. [PERSON] незаконно утримували в неволі в Державній Установі «Бучанська виправна колонія № 85» понад строки, визначені кримінальним Законом. А саме, гр. [PERSON] , якби суди першої та апеляційної інстанцій не допустили грубої помилки в обрахуванні строку відбування ним покараня в межах порушеного проти нього кримінального провадженні № 12016100060001796, мав бути звільнений з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» через 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) календарних днів, обраховуючи такий строк, з урахуванням строків попереднього його ув`язнення (врах. 252 днів «з 13.10.2016 по 16.02.2017» та 336 днів «з 10.08.2018 по 24.01.2019»): з дня відбування покарання (з 16 лютого 2017 року) по 06 січня 2019 року включно. Однак, як убачається з Довідки про звільнення Серії КИВ №17494 виданої Державною Установою «Бучанська виправна колонія №85» в інтересах гр. [PERSON] , - [PERSON] звільнено з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» лише 28 серпня 2019 року, тобто понад строк. Перевищення строку відбування покарання [PERSON] у ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» становить: з 06 січня 2019 року по 28 серпня 2019 року = 235 календарних днів (або 7 місяців 23 дні). Таким чином, установлено, що гр. [PERSON] перебував під вартою в незаконний спосіб понад 7 календарних місяців. З метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статті 23, 24, 1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР, позивач звернувся до суду з вимогою до Держави Україна в особі Державної Казначейської Сулужби України відшкодувати йому моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного засудження на строк понад 7 календарних місяців, що підтверджується Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 6 серпня 2019 року у справі № 757/26525/16-к. Як зазначає позивач, йому завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні конституційних прав, переживаннях через незаконне понад строки утримання під вартою, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя. Відповідач Державна казначейська служба України подала відзив на позов, в якому зазначило, що жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. У позовній заяві відсутні відомості щодо заподіяння позивачу страждання у визначеному ним розмірі та не зазначено у чому конкретно вони полягали. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, через свого представника подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У справі № 757/26525/16-к за вироком Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у строк покарання зараховано покарання, призначене за вироком Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, і за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Постановлено обчислювати строк відбування покарання [PERSON] з 16 лютого 2017 року. На підставі до ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі - Закон № 838-VIII) постановлено зарахувати [PERSON] у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 13 жовтня 2016 року по 16 лютого 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 12 199, 00 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Згідно з вироком [PERSON] 05 березня 2016 року близько 20:20, перебуваючи у приміщенні на [ADDRESS] , де працював різноробочим, вчинив повторне таємне викрадення майна [PERSON] на суму 12 199 грн. Київський апеляційний суд ухвалою від 24 січня 2019 року вирок щодо [PERSON] залишив без змін. Постановою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року щодо [PERSON] змінено. На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VІІІ зараховано [PERSON] у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 серпня 2018 року по 24 січня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті судові рішення залишено без змін. Згідно Довідки про звільнення Серії КИВ №17494 виданої Державною Установою «Бучанська виправна колонія №85» в інтересах гр. [PERSON] , - [PERSON] звільнено з ДУ «Бучанська виправна колонія № 85» 28 серпня 2019 року. Позивач зазначає, що враховуючи період ув`язнення зарахований Верховним Судом, з 06 січня 2019 року по 28 серпня 2019 року, тобто 235 календарних днів (або 7 місяців 23 дні) він незаконно перебував під вартою, у зв`язку із допущенням судами першої та апеляційної інстанцій грубої помилки в обрахуванні строку відбування ним покарання в межах кримінального провадженні № 12016100060001796. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Випадки, в яких у особи виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, визначені у статті 2 Закону. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин незаконності взяття і тримання під вартою [PERSON] (стаття 1 Закону), оскільки на момент перебування його під вартою існували відповідні на те правові підстави, які у встановленому законом порядку не визнавалися судом незаконними (пункт 1-1 статті 2 Закону). Обставина зміни судом касаційної інстанції рішень судів першої та апеляційної інстанцій не встановлює їх незаконності, а свідчить про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 438 КПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є підставою для їх зміни або скасування. Крім того, суд враховує, що відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Разом з тим, поряд із Державною казначейською службою України позивач не залучив у якості відповідачів органи державної влади, внаслідок дій яких, на його переконання йому спричинено моральну шкоду. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову. Щодо розподілу судових витрат За змістом частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За приписами частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то суд покладає судові витрати на позивача відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed