Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач у березні 2021 року звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] яка також діє в інтересах неповнолітніх [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н., [PERSON], третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської про виселення [PERSON] та членів її сімї: [PERSON], неповнолітніх дітей [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н., з кімнати [NUMBER] площею 20.1 м.кв. гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» за адресою [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що на балансі Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» перебуває гуртожиток для особового складу за адресою [ADDRESS]. Рішенням від 09.12.2019р. відповідачу 1 [PERSON] (майору внутрішньої служби, начальнику сектору по роботі з персоналом) було надано право на зайняття жилої площі в кімнатах [NUMBER],[NUMBER] площею 29.5м.кв. для проживання з сім'єю (заявниця, її чоловік та двоє дітей), а 09.01.2020р. видано ордер. Однак, такий ордер відповідач 1 відмовилась отримувати. Після чого, 17.02.2020р. відповідач 1 звернулася з рапортом про отримання дозволу зареєструвати своє місце проживання та дітей в трьох кімнатах - [NUMBER],[NUMBER] та [NUMBER]. Рішенням від 24.02.2020р. на підставі попередньо прийнятого рішення, було надано дозвіл про реєстрацію місця проживання 2-х дітей відповідача1 в двох кімнатах - [NUMBER],[NUMBER] площею 29.5 м.кв., і це право на проживання у відповідачів є. Але, відповідачі зайняли не тільки дві кімнати, а три, остання самовільно зайнята кімната за [NUMBER] є площею 20.1 м.кв., що підтверджується Актом від 18.02.2020р. Добровільно виселитися з кімнати [NUMBER] відповідачі не бажають. 21.04.2021р. відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали відзив на позов. 21.04.2021р. [PERSON], [PERSON], які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н. подали зустрічний позов до Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання за [PERSON], [PERSON], які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н. права користування кімнатами [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER] в гуртожитку за адресою [ADDRESS]; зобов'язання ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» дати дозвіл [PERSON], [PERSON], які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н. на реєстрацію місця проживання в кімнатах [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER] гуртожитку, стягнення судових витрат. В зустрічному позові зазначено, що відповідачі з 2014 року проживають у кімнатах [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER], так як відповідач 1 перебуває у трудових відносинах з позивачем. У 2010 році було погоджено Департаментом України з питань виконання покарань питання надання статусу службового житла відомчому гуртожитку Івано-Франківського слідчого ізолятора (на даний час ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)»), за власний рахунок коштів працівників Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)». Працівниками, в т.ч. відповідачем 1, за власні кошти проведено було протягом 2011-2013 років реконструкцію та перепланування приміщень будівлі (складські приміщення І поверху) під житло, яке згодом мало надаватися - а саме кімнати [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER] загальною площею 89.8м.кв., житловою 49.6м.кв. Те що кошти слідчий ізолятор не виділяв, підтверджується протоколом від 28.01.2014р. (після чого, приміщення були надані [PERSON] як службове житло та відбулося вселення в них, без ордеру) та листом від 13.11.2015р. Після вселення, 29.04.2014р. був укладений договір про відшкодування витрат на утримання майна та комунальних послуг щодо приміщення загальною площею 89.8м.кв., саме відповідачі несуть витрати по утриманню житла. Однак, 13.08.2014р. розподіл службових приміщень в будівлі гуртожитку був відмінений. Також, предметом судового розгляду були вже вимоги позивача до [PERSON] і рішенням судів 2017р. у справі №344/1363/17, які набрали законної сили, у позові ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» було відмовлено. Ухвалою від 07.06.2021р. зустрічний позов об'єднано з первісним. 11.06.2021р. відповідач подав відзив на зустрічний позов. 30.06.2021р. подано відповідь на відзив на зустрічний позов. Представник позивача-відповідача в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі та просили первісний позов задовольнити, щодо зустрічного позову вимоги заперечила. Представник відповідача 1 - позивача 1 в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову заперечила, зустрічний позов просила задовольнити. Відповідач 2 - позивач 2 просив розгляд справи здійснювати без його участі. Представник третьої особи надала суду висновок щодо недоцільності виселення неповнолітніх дітей зі спірної кімнати, надавши й пояснення по суті позовних вимог первісного та зустрічного позову в частині прав дітей. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а вимоги зустрічного позову слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на балансі Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» перебуває гуртожиток для особового складу із складськими приміщеннями за адресою [ADDRESS], що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об'єктів державної власності, запис №29, рік будівництва - 1978 (а.с.6-8 т.1). Відповідач-позивач [PERSON] з 2011 року перебуває у трудових відносинах з ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)», а попередньо - Івано-Франківський слідчий ізолятор (а.с.9-10). Рішенням (протоколом) адміністрації від 15.10.2019р. [PERSON] на підставі поданого нею рапорту від 09.10.2019р. про надання їй кімнат [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER] площею 83.9м.кв. гуртожитку, було продовжено строк розгляду поданого нею рапорта (а.с.11-13 т.1). Рішенням (протоколом) адміністрації від 09.12.2019р. [PERSON] (майору внутрішньої служби, начальнику сектору по роботі з персоналом) було надано право на зайняття жилої площі в кімнатах [NUMBER],[NUMBER] площею 29.5м.кв. гуртожитку для проживання з сім'єю (заявниця, її чоловік [PERSON] та двоє дітей [PERSON] та [PERSON]), вирішено надати ордер на житлову площу, укласти договір найму (а.с.15-16 т.1). На підставі даного рішення, [PERSON] 09.01.2020р. було виписано ордер №10 на право зайняття жилої площі в кімнатах [NUMBER],[NUMBER] площею 29.5м.кв. гуртожитку для особового складу по [ADDRESS] (а.с.17-18 т.1). Отже, позивачем прийнято рішення по двох кімнатах, а не по трьох, які зазначалися в рапорті працівника - відповідача 1. Однак, як стверджувала сторона позивача за первісним позовом, такий ордер відповідач 1 відмовилась отримувати. Після чого, 17.02.2020р. відповідач 1 звернулася знову з рапортом щодо отримання дозволу зареєструвати своє місце проживання та дітей в трьох кімнатах гуртожитку - [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER]. Рішенням позивача від 24.02.2020р. на підставі попередньо прийнятого рішення, було надано дозвіл про реєстрацію місця проживання тільки в двох кімнатах за [NUMBER],[NUMBER] (а.с.20-21 т.1), і це право на проживання у відповідачів за первісним позовом є й на сьогоднішній час. Отже, слід прийти до висновку, що позовні вимоги зустрічного позову в частині визнання за [PERSON], [PERSON], які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н. права користування кімнатами [NUMBER],[NUMBER] в гуртожитку за адресою [ADDRESS]; зобов'язання ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» дати дозвіл [PERSON], [PERSON], які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н. на реєстрацію місця проживання в кімнатах [NUMBER],[NUMBER], гуртожитку - є безпідставними, так як по кімнатах саме [NUMBER],[NUMBER] рішення та ордер про надання цих кімнат не визнавались недійсними та не скасовувались, що встановлено судом і не заперечувалось сторонами при наданні пояснень. Але, представник позивача пояснив, що відповідачі [PERSON] зайняли не тільки надані їм в законному порядку дві кімнати [NUMBER],[NUMBER], а три - за [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER], остання самовільно зайнята кімната [NUMBER] є площею 20.1 м.кв., що підтверджується Актом від 18.02.2020р.(а.с.22-25 т.1), зобов'язано їх звільнити кімнату [NUMBER]. Добровільно виселитися з кімнати [NUMBER] відповідачі за первісним позовом не бажають, тому є підстави за нормами ч.2 ст.128, ст.129, ч.3 ст.116, ч.1,2 ст.64 ЖК для задоволення первісних вимог про виселення [PERSON] та членів її сім'ї: [PERSON], неповнолітніх дітей [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н., з кімнати [NUMBER] площею 20.1 м.кв. гуртожитку. Водночас, судом встановлено, що сім'я [PERSON] (відповідачі-позивачі) з 2014 року по даний час проживають саме у трьох кімнатах - [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER], тобто в т.ч. й спірній кімнаті [NUMBER] площею 20.1 м.кв.. Шлюб між подружжям [PERSON] було зареєстровано 21.08.2014р. (а.с.134 т.1), від шлюбу народилось двоє дітей [PERSON] 2014 р.н. та [PERSON] 2017р.н. (а.с.135-136 т.1). Так, ще у серпні місяці 2010 році на підставі протоколу засідання житлової комісії Департаментом України з питань виконання покарань було погоджено цим Департаментом питання надання статусу службового житла з правом приватизації відомчому гуртожитку Івано-Франківського слідчого ізолятора (на даний час ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)»), питанням №6 протоколу, який оглянуто в судовому засіданні з наявності печатки, копія якої не даному доказі не проглядається (а.с.78-81 т.1). Перепланування приміщень будівлі за адресою [ADDRESS], яка є державним майном та рахувалась як гуртожиток для особового складу із складськими приміщеннями, проводилось у 2011-2013 роках під службові квартири за власні кошти зацікавлених працівників Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)», так як Івано-Франківському СІЗО кошти на це не виділялись, що підтверджено листом від 13.11.2015р., здача в експлуатацію будівлі після перепланування не відбувалась, ордери на переплановане житло не видавались (а.с.82-83 т.1). Факт проведення таких робіт у чотирьохповерховій будівлі гуртожитку який й мав цей статус однак зі складськими приміщеннями в ньому, під 7 службових квартир гуртожитку, які пропонувались на розподіл в подальшому між працівниками, підтверджено також і протоколом спільного засідання житлово-побутових комісій управління ДПтС області та Івано-Франківського слідчого ізолятора від 28.01.2014р. (а.с.84-84зв. т.1), зокрема і квартиру під [NUMBER] надати працівнику [PERSON] Отже, відповідачем 1 [PERSON], було проведено протягом 2011-2013 років реконструкцію та перепланування приміщень будівлі (приміщення І-го поверху) під службове житло - квартиру [NUMBER], яке згодом мало надаватися їй, а саме кімнати [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER] загальною площею 89.8м.кв., житловою 49.6м.кв., що підтверджується Технічним паспортом виготовленого в травні місяці 2014 року (а.с.65,70,74 т.1). Те, що кошти слідчий ізолятор не виділяв на ці роботи, підтверджується і листом від 13.11.2015р. на запит адвоката (а.с.85-86 т.1). Після фактичного вселення сім'ї [PERSON] у переплановану під житло квартиру без ордера, 29.04.2014р. між [PERSON] як споживачем та Івано-Франківським слідчим ізолятором був укладений Договір про відшкодування витрат на утримання майна та комунальних послуг №Г-69 на 2014р. (а.с.88-89 т.1), в якому вказано що споживач займає приміщення загальною площею 89.8м.кв. за вказаною адресою, також даний договір передбачав щорічну пролонгацію на календарний рік, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір. Додаткова угода про розірвання цього договору не є дійсна, оскільки не була підписана споживачем [PERSON], про що також вказано в листі від 13.11.2015р. (а.с.85 т.1), а отже договір є чинний й на даний час. Відповідачі й надалі, як стверджено в судових засіданнях, несуть витрати по утриманню житла - кімнат, загальною площею 89.8м.кв. (а.с.193-197 т.1), іншого матеріали справи не містять. Однак, 13.08.2014р. розподіл службових житлових приміщень в будівлі гуртожитку був відмінений до отримання рішень органу місцевого самоврядування, на підставі подання прокуратури щодо порушень законодавства в питання розподілу службового житла (а.с.87, 191-192 т.1). Також, предметом судового розгляду були вже вимоги Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» до [PERSON], третя особа ООП про виселення з кімнати (квартири) [NUMBER] і рішенням судів у справі №344/1363/17, які набрали законної сили, у позові ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» було відмовлено (а.с.90-99 т.1). Так, в рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.07.2017р. скасовуючи рішення першої інстанції, суд вказав, що жодних даних про те, що кімната чи квартира [NUMBER] є жилим приміщенням не встановлено, так як даних про прийняття в експлуатацію будівлі після перепланування в справі немає; [PERSON] не самоправно зайняла спірне приміщення, так як хоча ордер і не був виданий позивачем, що не залежить від волі відповідача, але є цивільно-правові відносини сторін по утриманню зайнятого приміщення; відповідач саме з дозволу позивача перебудувала нежитлові приміщення під житлові, витративши власні кошти, а виселення за ст.116 ЖК не є справедливим та пропорційним законній меті такого до практики Європейського суду. Окрім того, ВС у рішенні від 04.09.2019р. в цій ж справі також вказав і те, кожен має право на житло за ст.47 Конституції України, а гуртожиток як житлова будівля зареєстрований у виконкомі, в якому особі за трудовими відносинами, що й тривають, надано у тимчасове користування житлова площа, а іншого житла по місцю роботи немає відповідач. Позивач в обґрунтування позовних вимог первісного позову щодо виселення з кімнати [NUMBER] просив також застосувати ст.116 ЖК та ст.128,129 ЖК, оскільки є факт самоправного зайняття даної кімнати відповідачами, а єдиною підставою вселення в жилу площу гуртожитку є спеціальний ордер. Те, що на даний час відповідачі-позивачі проживають й на далі в кімнаті [NUMBER],[NUMBER], а також спірній кімнаті [NUMBER] (так званій квартирі [NUMBER] яка мала бути такою після проведеного перепланування гуртожитку), підтверджується і довідкою позивача, виданою 24.03.2021р. (а.с.139 т.1). Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Те, що власник нерухомого майна може подати позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення, висловлено у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року справа № 295/15305/15-ц (провадження № 61-30454св18), який розглядав справу за позовом про виселення та за зустрічним позовом, про визнання права користування квартирою. Але, Суд наголосив, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 739/1644/16-ц (провадження № 61-12134св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Отже, слід підсумувати, що: кожен має право на житло за ст.47 Конституції України, а гуртожиток як житлова будівля був зареєстрований у виконкомі рішенням 2008р. (цей факт встановлено судом у справі №№344/1363/17), а отже цей статус гуртожитку, уже без складських приміщень, є й на даний час; відповідачу 1 за її трудовими відносинами з позивачем (які продовжують тривати) було надано житло в гуртожитку (після перепланування) зокрема в кімнатах [NUMBER],[NUMBER] з дозволом на вселення і реєстрацію в них її членів сім'ї, а також дано усний дозвіл на переобладнання за власні кошти ще одної кімнати [NUMBER], що разом становитимуть квартиру [NUMBER], яка в подальшому мала бути надана відповідачам; на час звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач [PERSON] та її члени сімї (чоловік та двоє дітей) не самоправно зайняли спірне приміщення кімнати [NUMBER], а саме з дозволу позивача перебудувала нежитлові приміщення під житлові, витративши власні кошти; хоча ордер на спірну кімнату [NUMBER] і не був виданий позивачем, що не залежить від волі відповідачів, але тривали та тривають цивільно-правові відносини сторін по утриманню зайнятого приміщення з 2014 року, саме трьох кімнат в т.ч. спірної [NUMBER]; відповідач 1 та члени її сім'ї іншого житла по місцю трудових відносин не мають, а тому виселення за ст.116 ЖК не є справедливим та пропорційним законній меті такого. При цьому, право користування службовим приміщенням члена сім'ї (в даному спорі чоловіка та двох неповнолітніх дітей) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи, а також надано дозвіл на переобладнання ще одної кімнати з подальшим можливим наданням такої в складі квартири. Так, до практики ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема у рішенні ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві» (п. 27). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»: містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені позиції у рішеннях ЄСПЛ, суд зазначає, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Тому в задоволенні вимог первісного позову слід відмовити за недоведеністю. Окрім того, рішенням (висновок) Органу опіки та піклування, затвердженого рішенням від 18.11.2021р. №1542 виселення двох неповнолітніх дітей з кімнати [NUMBER] гуртожитку - не є доцільним (а.с.1-7 т.2). Щодо визнання права на спірну кімнату [NUMBER] за зустрічними вимогами, то слід зазначити, що обгрунтовуючи зустрічні вимоги позивачі [PERSON] посилалися на норми ст.651 ЦК України, що регулює підстави для зміни або розірвання договору, таке посилання не є вірним, оскільки предметом зустрічних вимог таке не є. Щодо посилання на норми ст.25 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», то суд дані норми теж не застосовує, оскільки цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Але за ч.3 ст.1 сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні в т.ч. Державної кримінально-виконавчої служби України. Суд зазначає, що вимоги визнання права користування та захист такого права врегульоване ст.395-396 та гл.29, 32 ЦК України, а також ЖК. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє також і право користування, як різновид речових прав на чуже майно (пункт 2 частини першої статті 395 ЦК України). Зокрема, й слід зазначити, що користування виникає в т.ч. на договірних засадах. За вимогами ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до висновку ВП ВС у постанові від 19.05.2020р. у справі 3916/1608/18 та від 23.06.2020р. у справі №909/337/19, від 18.12.2019р. у справі №522/1029/18 судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. В даному спорі користувач просить визнати його право користування, оскільки таке право нею набуте попередньо, але не визнається ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» на даний час. Так, за ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (яка регулює захист права власності). За ст.6, 9, 47, 48, 50, 66 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, якщо воно складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира) або призначається для осіб різної статі. Жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. А за ст.127 ЖК для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. За ст.191 ЖК житлові спори вирішуються відповідно до закону. Зважаючи на дані норми та встановлений факт користування більше 7-ми років в трьох кімнатах [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER] гуртожитку, дві з яких надані за рішенням та видано ордер, а одна переобладнана за власні кошти працівника з попереднього дозволу власника з подальшим визначеним письмово наміром на надання такої у вигляді вже суцільної квартири за [NUMBER], суд вважає, що вимоги позивачів за зустрічним позовом про визнання за [PERSON], [PERSON], які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н. права користування кімнатою [NUMBER] в гуртожитку за адресою [ADDRESS] є доведені та обгрутовані, а тому підлягають до задоволення. Законодавець у частині першій статті 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Що стосується вимог зустрічного позову [PERSON], [PERSON], які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], 2014р.н. та [PERSON], 2017р.н. про зобов'язання ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» дати дозвіл на реєстрацію місця проживання в кімнатах [NUMBER],[NUMBER],[NUMBER] гуртожитку, то такі не підлягають до задоволення, оскільки щодо кімнат [NUMBER] та [NUMBER], такі вимоги взагалі безпідставні, дозвіл щодо таких кімнат прийнято ДУ про що вказано вище, а стосовно кімнати [NUMBER], то така вимога є передчасною, оскільки тільки за даним рішенням суду визнано право на користування їх кімнатою [NUMBER], і в разі набрання законної сили судового рішення, це право може бути реалізоване сім'єю [PERSON] шляхом подання відповідної заяви до ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» з дотриманням Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №207 (зі змінами і доповненнями,, і тільки в разі відмови, таке право тоді підлягає захисту в судовому порядку. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в первісному позові відмовлено, а зустрічний позов задоволений тільки в частині однієї вимоги, то з Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 908.00грн. (а.с.126 т.1). На підставі вищенаведеного та ст. 16, 392, 396 ЦК України, 6, 9, 47, 48, 50, 66, 127, 191 ЖК Української РСР,

Outcome: partial