Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.05.2008 року відповідач, знаходячись по вул. Стеценка, 1 б в с. Зарванці Вінницького р-ну Вінницької області, умисно, з метою незаконного збагачення, маючи на меті шахрайським шляхом заволодіти майном позивача, замовив у останнього 12\~000 кг. цементу по ціні 1 грн. за 1 кг., на загальну суму 12\~000 грн., та, отримавши платіжні документи, не розрахувався з потерпілим до даного часу, чим спричинив позивачу матеріальну шкоду на вищезазначену суму. На неодноразові звернення позивача до відповідача з приводу повернення боргу у сумі 12\~000 грн. за отриманий цемент відповідач ніяким чином не реагував. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 12\~000 грн. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12.11.2015 року вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2015 року щодо [PERSON] за ч.2 ст.190 КК України змінено в частині призначення покарання, визначивши [PERSON] покарання за ч.2 ст.190 КК України у виді 1 року 6 місяців обмеження волі, в решті вирок залишено без змін. До даного часу відповідач позивачу не відшкодував завдані збитки, а тому на думку позивача згідно ст.ст.625, 1050 ЦК України зобовязаний сплатити інфляційні нарахування за час прострочення з 01.01.2010 року по 30.04.2016 року у розмірі 13\~812,36 грн. та три проценти річних за час прострочення з 01.01.2010 року по 30.04.2016 року у сумі 2\~278,95 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач ФОП [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2015 року у кримінальній справі №206/4574/2012 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. Цивільний позов заявлений потерпілим [PERSON] на суму 24\~740,72 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 12\~000 грн., в решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12.11.2015 року вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2015 року щодо [PERSON] за ч.2 ст.190 КК України змінено в частині призначення покарання, визначивши [PERSON] покарання за ч.2 ст.190 КК України у виді 1 року 6 місяців обмеження волі, в решті вирок залишено без змін. Таким чином, з огляду на вищевикладене, в результаті вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, відповідачем спричина позивачу матеріальна шкода у розмірі 12\~000 грн. З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що до даного часу відповідач позивачу не відшкодував завдані збитки, а тому на думку позивача згідно ст.ст.625, 1050 ЦК України зобовязаний сплатити інфляційні нарахування за час прострочення з 01.01.2010 року по 30.04.2016 року у розмірі 13\~812,36 грн. та три проценти річних за час прострочення з 01.01.2010 року по 30.04.2016 року у сумі 2\~278,95 грн. Разом з тим, суд не погоджується з думками та твердженнями позивача як на підставу про задоволення позовних вимог з наступних міркувань. Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч.5 ст.11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст.11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Слід також зазначити, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. №10-74/0/4-13). Таким чином, дія ч.2 ст.625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, про що також зазначив Верховний Суд України в Аналізі практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві від 01.07.2014 року. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed