Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач у травні 2016 року звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою № 48 по вул.Гайдара,9/1 в м.Черкаси, посилаючись на те, що являється власником 2/3 частини спірної квартири відповідно до договору дарування квартири від 07.11.2003р., в якій зареєстрована відповідачки та неповнолітній син сторін, власником іншої 1/3 частини квартири є [PERSON], згідно договору дарування від 10.07.2015 року. Відповідачка після припинення сімейних стосунків з листопада 2015 року не проживає в належній позивачу квартирі, участі в оплаті комунальних послуг не бере, чим створені перешкоди позивачу у користуванні майном, оскільки збільшуються його витрати на утримання житла. Позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 48 по вул. Гайдара,9/1 в м.Черкаси. Відповідачка звернулась до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу в звязку з припиненням сімейних стосунків, за домовленістю з відповідачем з листопада 2015 року тимчасово проживає з сином у орендованій позивачем квартирі, оскільки у колишнього чоловіка виникли стосунки з іншою жінкою, при цьому позивач забрав ключі від спірної квартири, оплачував оренду займаної відповідачкою та сином найманої квартири, однак в даний час строк оренди продовжувати позивач не має наміру, при цьому не повертає ключі від спірної квартири та заперечує право користування квартирою відповідачкою, чим порушує її житлові права та права неповнолітнього сина на користування житловим помешкання, оскільки дитина після розірвання шлюбу проживає з матірю та іншого постійного житла не мають. Просить вселити її з неповнолітнім сином до спірної квартири. В судовому засіданні позивач та його представник, адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд позов задоволити, зустрічний позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні у повному обсязі, посилались на те, що відповідачка після розірвання шлюбу не є членом його сімї і являється наймачем належної позивачу спірної квартири, тому на підставі ст.ст.163, 71 ЖК України втратила право користування вказаним житлом в звязку з тим, що понад 6 місяців без поважних причин не користується вказаним житловим приміщенням. Проти реєстрації сина у спірній квартирі не заперечував, також заперечував створення перешкод для проживання сина у спірній квартирі та вказував, що зняття з реєстрації відповідачки не має відношення до користування спірною квартирою неповнолітнім сином. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, зустрічний позов підтримали, заперечували щодо того, що відповідачка без поважних причин не користується спірною квартирою, оскільки в дійсності остання тимчасово виселилась за домовленістю сторін та проживає в орендований позивачем квартирі, крім того, оскільки була вселена та зареєстрована у спірній квартирі в період шлюбу з власником в якості члена сімї, на момент предявлення позову була тимчасова відсутня менше року, а тому згідно ст.405 ЦК України не може визнана такою, що втратила право користування житловим приміщення. Просила задоволити зустрічний позов, оскільки іншого постійного житла не має, місце проживання неповнолітнього сина після розірвання шлюбу за згодою сторін визначено з матірю, однак зняття її з реєстрації у спірній квартирі фактично призведе до того, що місце проживання дитини не буде зареєстрованим з матірю. Третя особа [PERSON] позов [PERSON] підтримав, зустрічний позов вважав таким, що не підлягає до задоволення, вказував, що позивач є власником спірної квартири і вправі визначати умови проживання в ній інших осіб, неповнолітньому перешкоди у проживанні не чинились. Представник органу опіки і піклування [PERSON] пропонувала вирішити позовні вимоги сторін на розсуд суду, оскільки їх вирішення не стосується інтересів неповнолітньої дитини. Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що позивач є власником 2/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 27.08.2003 року, договору дарування квартири від 07.11.2003 року, що підтверджується інформаційною довідкою від 07.06.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60797326. Власником іншої 1/3 частини квартири є [PERSON] на підставі договору дарування від 10.07.2015 року, що підтверджується інформаційною довідкою від 07.06.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60797326. З 30.08.2003 року сторонни перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 23.11.2015р. у справі № 712/11191/15-ц. В період шлюбу з відповідачка зареєстрована у спірній квартирі з 10.03.2004 року, також зареєстрованим є неповнолітній син сторін [PERSON], [INFO]. Згідно з актом від 17.05.2016 року мешканців будинку, відповідачка не проживає у спірній квартирі з листопада 2015 року. Як пояснили сторони, відповідачка з сином фактично мешкають у орендованій позивачем іншій квартирі, в даний час строк оренди найманої квартири закінчується, однак позивач заперечує право відповідачки повернутись до спірної квартири та проживати в ній. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї власника\~\~жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 1 ст. 161 Житлового кодексу Української РСРвстановлено, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу Української РСРу разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСРпри тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до ст.72 Житлового кодексу Українивизнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Положення даної статті кореспондуються з положеннями частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до роз'яснень, що містьтся в п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року\~\~за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суд виходить з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що відповідачка була вселена та зареєстрована з 2004 року у спірній квартирі в період шлюбу з власником в якості члена сімї, дружини, тим самим набула рівного з власником права користування спірною квартирою Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє її права користування займаним приміщенням (ст.64,156 ЖК). Таким чином, саме по собі розірвання шлюбу не є підставою для зміни обсягу права користування житловим приміщенням та виникнення між сторонами правовідносин найму житла за відсутності укладених між сторонами відповідних угод. На момент предявлення позову у травні 2016 року відповідачка була відсутньою у спірній квартирі менше року, з листопада 2015 року, а тому на підставі ст.405 ЦК України відсутні підстави для висновку про втрату нею права на користування спірною квартирою. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що причиною відсутності відповідачки у спірній квартирі була домовленість за ініціативи позивача, який орендував інше житло для колишньої дружини та сина. Така причина відсутності не може бути визнана неповажною, оскільки тимчасова відсутність відповідачки у спірній квартирі повязана з тим, що сторони дійшли взаємної згоди, що спільне проживання не відповідає їх інтересам і саме позивач матеріально забезпечив їй можливість проживання з дитиною окремо від нього. \~Відповідно до\~\~ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут). В силу ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. \~\~\~Таким чином, відповідачка користувалась спірною квартирою в силу сервітуту, право на яке у неї виникло в силу закону.\~При цьому, як встановлено судом, підстави для припинення у відповідачки права сервітуту, передбачені ст.406 ЦК України,\~\~ відсутні. Відповідно до ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. \~Враховуючи наведене, суд вважає, що дії позивача, яким чиняться перешкоди\~ відповідачці у користуванні спірною квартирою, не надається ключ від вхідних дверей, заперечується право на вселення та проживання з сином, є протиправними, а тому зустрічні позовні вимоги відповідачки є обґрунтованими і такими, що підлягають захисту. Що стосується посилання на те, що позивач заперечує тільки проти проживання та реєстрації колишньої дружини, а не дитини, суд вважає такими, що не обґрунтовують заперечення проти вимог відповідачки, оскільки за спільною згодою сторін після розірвання шлюбу місце проживання неповнолітнього сина було визначено з матірю і тому посилання на те, що зняття з реєстрації матері за місцем реєстрації дитини не вплине на обсяг прав неповнолітнього не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки фактично потягне за собою зміну визначеного місця проживання дитини з матір'ю бе її згоди та вирішення даного питання у встановленому законом порядку.

Outcome: approved