Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним. Позов мотивує тим, що 15.02.2005 року між ним та Луцькою міською радою укладено договір оренди землі строком на 10 років, згідно п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування автостанції, яка знаходиться на [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). За даним договором земельна ділянка передавалась в оренду для обслуговування автостанції. Цільове призначення земельної ділянки - землі транспорту. Вказує, що 29.12.2016 року дізнався про існування укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу від 29.08.2013 року, предметом якого є павільйон для торгівлі загальною площею 28,7 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] а, в м. Луцьку Волинської області. Даний павільйон розташований на земельній ділянці, яка надана в оренду позивачу. Проте, жодних дозволів чи погоджень на розміщення даного об'єкту нерухомості сторонам договору позивач не надавав. Крім того, зазначає на схемі земельної ділянки відсутня нерухомість, яка стала предметом оскаржуваного договору. Будь-який правовстановлюючий документ на земельну ділянку, на якій розташований павільйон Луцькою міською радою не видавався. Враховуючи наведене, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29.08.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Іванюк М.В., що зареєстрований в реєстрі за № 1580. В судовому засіданні представник позивача Черьомуха О.В. підтримала позовні вимоги, з підстав в ній зазначених. Просила суд позов задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Просив суд відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 10.02.2005 року між Луцькою міською радою (орендодавець) та відкритим акціонерним товариством «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» на підставі рішення Луцької міської ради №21/15.3 від 28.12.2004 року був укладений договір оренди землі, згідно з яким в оренду для обслуговування автостанції передана земельна ділянка загальною площею 26225 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS]. Земельна ділянка передана в оренду разом з будівлями, що належать на праві власності орендарю. Цільове призначення земельної ділянки - землі транспорту та інші. Договір укладено на 10 років (а.с. 6-8, 70). Судом встановлено, що на час вирішення даного спору додаткова угода про продовження дії договору не укладена, судове рішення, яким встановлена обставина щодо поновлення дії договору оренди землі, відсутнє. 29.08.2013 року, між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняв у власність нерухоме майно - павільйон для торгівлі /А-1/, загальною площею 28,7 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] а, в м. Луцьку Волинської області, і зобов'язався оплатити вартість цього майна (а.с. 4, 5). Крім того, 29.08.2013 року [PERSON] здійснено державну реєстрацію права власності на майно в Державному реєстрі прав на нерухоме майно з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна № [NUMBER], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с. 46). Право власності на даний павільйон належало [PERSON] на підставі договору, укладеного 08.01.1999 року між ним та підприємцем [PERSON] та рішення Господарського суду Волинської області від 31.05.2007 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили (а.с. 34, 108, 109). Як вбачається, з інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, 13.11.2007 року [PERSON] було зареєстровано право власності на цей об'єкт нерухомості (а.с. 54). Згідно технічного паспорта на об'єкт та технічного звіту по топографо-геодезичних роботах для виготовлення документації із землеустрою даний павільйон для торгівлі по [ADDRESS] а, в м. Луцьку Волинської області, загальна площа якого становить 28,7 м.кв., був побудований у 1998 році (а.с. 144-149,227, 228). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2ст. 6 ЦК України). Частина 3 ст. 215 ЦК України передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Зі змісту статті 203 ЦК України вбачається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вказується на те, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власника об'єктом нерухомості не може бути залежним від права суб'єкта користуватися, володіти і розпоряджатися земельною ділянкою, на якій розташовані об'єкти нерухомості. Згідно статті 79 Земельного кодексу земельна ділянка є окремим об'єктом власності, суб'єкти права власності на земельні ділянки також наділені суб'єктивним правом володіти, користуватися і розпоряджатися цим об'єктом власності. Стаття 377 Цивільного кодексу України має імперативний характер, оскільки в ній зазначається, що до особи яка придбала житловий будинок, будівлю чи споруду, переходить право власності на земельну ділянку чи право користування частиною земельної ділянки. Тобто, особа, яка придбала будівлю чи споруду фактично стає власником земельної ділянки, якщо не змінюється її цільове призначення і в договорі зазначені розміри цієї ділянки. Норми статті 120 Земельного кодексу України передбачають можливість переходу права власності на земельну ділянку у разі придбання у власність будівлі чи споруди. Приписи цієї статті мають диспозитивний характер, оскільки у частині 1 статті 120 Земельного кодексу зазначається, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Отже, згідно із Земельним кодексом України право на земельну ділянку переходить до власника нерухомості за умови, якщо у цивільно-правовій угоді на придбання будівлі врегульовані питання набуття прав на землю під об'єктом нерухомості. Тобто, з аналізу вказаних норм слідує, що у зв'язку із переходом права власності на будівлі (споруди) перехід права власності чи користування на земельну ділянку вимагає самостійної договірно-правової регламентації і не може вплинути на дійсність договорів купівлі-продажу нерухомого майна. В пункті 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» зазначається, що з огляду на приписи статті 182, частини 2 статті 331, статті 657 Цивільного кодексу України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. З виникненням права власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Нормами чинного законодавства України не передбачено заборони відчуження нерухомого майна без відведення земельної ділянки, на якій воно розміщено. Відповідно до п.п. 3, 5 ст. 3 ЦК України, до загальних засад цивільного законодавства належать свобода договору, а також судовий захист цивільного права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У даному випадку судом встановлено відповідність спірного правочину загальним вимогам дійсності правочину. Так, сторонами правочину досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, правочин повністю виконаний його сторонами, будь-яких обставин, які б свідчили про наявність порушень чинного законодавства при його укладенні судом не встановлено. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивача внаслідок укладення спірного правочину, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed