Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON], що діє на підставі довіреності посвідченої державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області 18.07.2017 року зареєстрованої в реєстрі за № 941, звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням наданих уточнень просив встановити факт родинних відносин, а саме що позивач є рідною донькою [PERSON], який помер 23 квітня 2016 року та [PERSON], яка померла 08 грудня 2016 року та визначити [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини після смерті 08 грудня 2016 року [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що 23 квітня 2016 року помер батько позивача [PERSON], після смерті якого залишилась спадщина. [PERSON] у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але спадщину не оформила, у звязку з тим, що прізвище батька у свідоцтві про народження позивача вказано «Токар», а в свідоцтві про смерть батька та у правовстановлюючих документах на спадкове майно вказано «Токарь». Після смерті батька, [PERSON], захворіла його дружина мати позивача [PERSON]. Позивач була вимушена постійно проживати з матірю та опікуватися нею по день її смерті 08 грудня 2016 року. Звернувшись до державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON], що померла 08 грудня 2016 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину через розбіжності у прізвищах в свідоцтві про народження позивача та свідоцтві про смерть матері, а також через те, що [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк не звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Позивач вчасно не звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщину, оскільки вважала себе такою, що прийняла спадщину, оскільки фактично мешкала з померлою матірю до дня її смерті та піклувалися про неї. Також [PERSON] зазначила, що пропустила встановлений законом строк для звернення до нотаріальної контори на два тижні через тяжкий психологічний стан, оскільки 23 квітня 2016 року помер її батько [PERSON], а 08 грудня 2016 року померла й матір, яка хворіла на онкологічне захворювання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2017 року головуючим суддею визначено суддю Пархоменко І.О. Ухвалою від 12.10.2017 року під головуванням судді Пархоменко І.О. відкрито провадження у справі. Строк відрядження судді Пархоменко І.О. закінчився 06.08.2018 року, справа по суті не розглянута. Розпорядженням керівника апарату суду № 941 від 19.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідному протоколу від 19.09.2018 року справу з єдиним унікальним № 631/593/17 (провадження № 2/631/298/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 20 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М. та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року за клопотанням представника позивача відповідно до\~положень ч.\~1\~ст.\~51\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~залучено до\~участі у\~справі в\~якостіспіввідповідача Нововодолазьку селищну раду Нововодолазького району Харківської області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, посилаючись на обставини, що викладені у позові. Згодом через канцелярію суду представник позивача надав заяву за вхідним № 1269/19-вх від 19.02.2019 року відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності та відсутності позивача (а.с. 107). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, 23.10.2018 року через канцелярію суду надав заяву за вхідним № 5127/18-вх відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності (а.с.54). Представник Нововодолазької селищної ради Харківської області у судове засідання не зявився, проте через канцелярію суду селищний голова [PERSON] надав заяву відповідно до якої проти задоволення позовних вимоги [PERSON] не заперечував, просив суд розгляд справи провести за відсутності представника селищної ради (а.с.93). Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи, своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, враховуючи, відсутність підстав для визнання їх явки обовязковою, суд вважає за можливе провести судове засідання без участі відповідачів. Вислухавши пояснення позивача та її представника,\~перевіривши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Із матеріалів справи судом встановлено, 23 квітня 2016 року у віці 79 років у селі Сосонівка Нововодолазького району Харківської області помер [PERSON], про що складений відповідний актовий запис № 05, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії1-ВЛ № 546556, виданого Сосонівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 27.04.2016 року (а.с. 12). Також судом встановлено, 08 грудня 2016 року у віці 77 років у селі Сосонівка Нововодолазького району Харківської області померла [PERSON], про що складений відповідний актовий запис № 18, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії1-ВЛ № 571068, виданого Сосонівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 09.12.2016 року (а.с. 11). Факт родинних відносин між позивачем [PERSON], [INFO], та померлими [PERSON] та [PERSON], як між донькою та батьками, підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії І-ВЛ № 276984, виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області 07.07.2012 року (а.с. 9), з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], що народилася 01.07.1964 року. З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00009582176, складеного 17.10.2011 року о 09:58:32 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції Харківської області (а.с. 10) вбачається, що [PERSON] 01 липня 1985 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з «Токар» на «Ромащенко». Також з копії свідоцтва про одруження серії І-УР № 435493, виданого Княжанською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 08.01.1961 року вбачається, що 08.01.1961 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], після якого подружжю присвоєно прізвище «Токарь», вказане свідоцтво складене російською мовою (а.с. 13). З копії свідоцтва про народження [PERSON] № 1535795, виданого Бражникітьським сельЗАГС 09.12.1936 року, складеного українською мовою вбачається, що прізвище померлого батька позивача зазначено як «Токар» (а.с. 55). При дослідженні письмових доказів, судом було встановлено, що факт родинних відносин між позивачем, померлими [PERSON] та [PERSON], також підтверджується відповідністю імен та по батькові батька та матері, зазначених в свідоцтві про народження, віку матері та батька, зазначених у цих документах та в свідоцтві про смерть, а також дати та місця народження позивача. Таким чином, в написанні прізвищ позивача та її батьків існує помилка в написанні в одній літері «ь». Різниця в написання прізвищ в літерах могла виникнути через невірний переклад реєструючих органів. У відповідності з пунктом 6 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Стаття 318 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Обумовлений факт підлягає встановленню в судовому порядку за наявності наступних умов: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, та чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 2) заявник не має іншої можливості встановити факт, що має для нього юридичне значення, в зв'язку з чим єдиним способом встановлення необхідного факту є ухвалення судом відповідного рішення; 3) якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, імя, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, імя, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, наданими та перевіреними в судовому засіданні доказами доведено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], встановлення даних фактів має для позивача юридичне значення та необхідне для оформлення своїх спадкових прав, які іншим шляхом встановити неможливо, а тому заявлена вимога є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З матеріалів\~справи вбачається,\~що за\~життя [PERSON]\~визначив своїх\~спадкоємців шляхом\~складання заповіту. Так, згідно змісту заповіту, посвідченого 16 квітня 2015 року секретарем Сосонівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 17, [PERSON] належну йому земельну ділянку, яка розташована на території Сосонівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ХР 21-00-770172, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Сосонівської сільської ради від 14.09.1999 року № 57, площею 0,78 га для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства та житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Сосонівка, вулиця Шкільна, будинок 66, Нововодолазького району, Харківської області заповів [PERSON] (а.с. 89). Перевіривши матеріали спадкової справи № 119/2016 (номер у Спадковому реєстрі № 59687818, дата реєстрації 22.10.2016 року), що направлені на адресу суду Нововодолазькою державною нотаріальною конторою Харківської області 27.11.2018 року встановлено, що окрім позивача спадкоємцем першої черги також є мати позивача та відповідно дружина спадкодавця [PERSON], [INFO], яка є непрацездатною за віком та згідно статті 1241 Цивільного кодексу України є такою, що має право на одержання обовязкової частки у спадщині, проте 21 жовтня 2016 року подала нотаріально засвідчену заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом на обовязкову частку (а.с. 88). Також судом встановлено, [PERSON] визначила своїх спадкоємців шляхом складання заповіту. Відповідно до копії заповіту, посвідченого секретарем Сосонівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області [PERSON] 19.03.2015 року, зареєстрованого у реєстрі за № 11, [PERSON] належну їй земельну ділянку, яка розташована на території Сосонівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, на підставі державного акту серії ЯА № 627366, виданого на підставі розпорядження голови Нововодолазької райдержадміністрації від 29 вересня 2005 року № 369, 21 жовтня 2005 року, площею 5,7966 га для ведення товарного сільськогосподарства, кадастровий номер 6324284700:01:000:0442 заповіла [PERSON], [INFO], що мешкає в м Мерефа, [ADDRESS] (а.с. 101). Згідно Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 511692 від 03.03.2018 року та № 51169237 від 07.03.2018 року, сформованих та наданих Нововодолазькою державною нотаріальною конторою в Харківській області від 10.03.2018 року № 151/01-16, встановлено, що заповіт [PERSON], зареєстрований у спадковому реєстрі за № 57365956 (у реєстрі нотаріальних дій за № 17), посвідчений 16.04.2015 року Сосонівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, та заповіт [PERSON], зареєстрований у спадковому реєстрі за № 57257243 (у реєстрі нотаріальних дій за № 11), посвідчений 19.03.2015 року Сосонівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, на час розгляду справи у суді є чинними (а.с. 37, 39 - 40). З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що згідно статті 1233 та статті 1236 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обвязки, які можуть йому належати у майбутньому. Статтею 1223 Цивільного кодексу України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Положеннями статті 1221 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно статті 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 Цивільного кодексу України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Частиною 3 статті 1272 Цивільного кодексу України передбачено, що за позовом спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску. Поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини 3 статті 1272 Цивільного кодексу України можуть бути застосовані, якщо, по-перше, у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; по-друге, ці обставини можливо визнати поважними. Як встановлено у ході судового розгляду справи, шестимісячний строк подання позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті матері позивача [PERSON] сплив 08 червня 2017 року, до нотаріуса [PERSON] звернулася у липні 2017 року, а позов до суду предявила 14 серпня 2017 року, тобто пропущений нею строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного положеннями статті 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини, суд враховує психологічний стан позивача по справі, яка протягом квітня грудня 2016 року поховала обох батьків, фактично доглядала за хворою матірю, що підтверджується відповідною медичною документацією (а.с. 109 -114). Зазначені обставини, на думку суду, є поважними причинами пропуску строку, який, як вже зазначалося є незначним. Аналогічний висновок щодо незначного часового проміжку між закінченням строку для прийняття спадщини та звернення до суду з відповідним позовом зроблений Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року по справі № 681/203/17-ц (провадження № 61 26164св18). У цій постанові Верховний Суд зазначив, що принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Як вбачається із Інформаційної довідки із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 51169248 від 07.03.2018 року, сформованою та наданою Нововодолазькою державною нотаріальною конторою в Харківській області від 10.03.2018 року № 151/01-16, після смерті [PERSON], померлої 08.12.2016 року, спадкова справа не заводилась (а.с. 40). Суд також\~бере до\~уваги,\~що спадщина\~після померлої\~[PERSON]\~на даний\~час залишилась\~відкритою та ніким не прийнята, спадкова справа не заведена, заяв про відмову від спадщини позивач не подавала, а факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування. Проаналізувавши встановлені\~обставини по\~справі,\~оцінивши в\~силу положень\~статей 76\~ 80\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~надані докази\~в їх\~сукупності,\~суд прийшов\~до висновку,\~що оскільки позивач в інший спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, захистити своє порушене право не може, порушення позивачем строку звернення до нотаріальної контори є незначним та не дотриманий з поважної причини, відповідачі проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечують, тому наявні усі підстави для задоволення позову у повному обсязі та визначення позивачці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини своєї матері тривалістю у чотири місяці з дня набрання даним рішенням законної сили.

Outcome: approved