Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи позовні вимоги тим, що 11.04.2006 року третя особа: [PERSON] отримав кошти відповідно до укладеного між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який пізніше змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк» договору про надання не відновлювальної кредитної лінії №137. Зазначає, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №137 від 11.04.2006 року було укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідачем [PERSON] було передано в іпотеку нерухоме майно, зокрема: квартиру [ADDRESS] житловою площею 28,8 кв.м., загальною площею 42,20 кв.м., предмет іпотеки оцінено в 429600,00 грн. Зазначають, посилаючись на вимоги чинного законодавства, що у зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобов'язань, станом на 19.09.2017 року утворилася заборгованість, що становить 24474,65 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 640762,96 грн., за відсотками - 34501,31 долари США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 903267,72 грн. Просять, заявлені позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки і стягнення судових витрат задовольнити в повному обсязі. В судове засідання представник позивача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» [PERSON] не з'явилася, будучи повідомленою про день, час і місце розгляду справи. Від представника позивача в суд поступила письмова заява із клопотанням про розгляд справи у її відсутність; позовні вимоги підтримано в повному обсязі. Відповідач [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору - [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи; захист своїх інтересів в засіданні надали представляти представнику [PERSON], який в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, суду надав відзив, мотивуючи заперечення тим, що позов до його довірителя не обґрунтований, оскільки рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 15.03.2017 року в задоволенні позову було відмовлено, на підставі пропуску строку позовної давності та згідно рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 29.06.2017 року, апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» було відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін. А, отже, з цих підстав вважає, що позивач не мав права звертатися в Шевченківський районний суд м. Чернівці до відповідача [PERSON] щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог, а також згідно заяви від 30.11.2017 року застосувати строки позовної давності. Вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обставин відзиву; заслухавши пояснення представника відповідача і третьої особи; об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності у межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом, допустимими і належними доказами по справі встановлено, 11.04.2006 року третя особа [PERSON] отримав кошти відповідно до укладеного між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого став ПАТ «Укрсоцбанк» договору про надання не відновлювальної кредитної лінії №137 (а.с.21-23). З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №137 від 11.04.2006 року було укладено іпотечний договір між позивачем та відповідачем [PERSON], відповідно до якого було передано в іпотеку нерухоме майно, зокрема: квартиру [ADDRESS] житловою площею 28,8 кв.м., загальною площею 42,20 кв.м., предмет іпотеки оцінено в 429600,00 грн. (а.с.12-14). Власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу ВСР 170214 від 20.02.2006 року на приватній формі власності (а.с.15-16). На виконання умов кредитного та іпотечного договорів позивач ПАТ «Укрсоцбанк» направив боржнику [PERSON] та іпотекодавцю [PERSON] повідомлення про усунення порушень, але на час звернення до суду вимога про сплату заборгованості не виконана (а.с.6). Вищенаведені правовідносини, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, у системному зв'язку регулюються наступними вимогами закону. Згідно ст. 509 ч. 1 ЦК України, зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утримання від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 509 ч. 2 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Статтею 11 ч. 1 ЦК України, визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб,- що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 3 ст. 3 ЦК України свобода договору є однією з головних загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до п.1 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Вимогами ст. 625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 615 ч. 2 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст. 3 ч. 6. Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Статтею 12 ч. 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Положенням п.4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п.3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається, що сплив, та відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Крім наведеного, враховуючи, що рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 15.03.2017 року та ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 29.06.2017 року, які набрали законної сили було встановлено, що останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснив 26.11.2008 року (а.с.8-11), а отже, відповідно до п.4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, зокрема 26.01.2009 року. Позивач із позовною заявою звернувся до суду 19.09.2017 року, а тому строк позовної давності вважається таким що сплив. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Приймаючи до уваги, що представник відповідача [PERSON] в інтересах відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] заявив клопотання про застосування строку позовної давності, в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до відповідача [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити за пропуском строку позовної давності, оскільки відповідно до розрахунку, що був наданий позивачем до позовної заяви, остання оплата третьою особою [PERSON] здійснювалась 26.11.2008 року, що також встановлено рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 15.03.2017 року та ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 29.06.2017 року, які набрали законної сили. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Положення вимог ст..ст. 12, 13 ЦПК України свідчать про те, що учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, на основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed