Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивач у лютому 2015 року звернулася до суду з позовом до Бердянського держаного педагогічного університету (далі БДПУ, відповідач), який уточнила згодом, в обґрунтування якого посилалася на те, що впродовж 2005-2011 років вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем на трудових договорів та контрактів. 01.11.2007 року між нею, Запорізьким національним університетом та БДПУ в особі керівників вказаних вищих навчальних закладів було укладено тристоронню Типову угоду «Про підготовку аспіранта (докторанта) за рахунок державного замовлення» №2007/44 без відриву від виробництва, зі строком дії контракту до 01 листопада 2016 року. В продовженні дії останнього контракту з нею відповідач відмовив і своїм наказом №206 \\06 від 26.08.2011 року звільнив її з посади старшого викладача кафедри політології та правознавства за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням дії контракту. Через втрату роботи вона вимушена була стати на облік до Бердянського міського центру зайнятості. Зобов'язання, визначені п.2.5 Типової угоди, нею були повністю виконані, так як 02 липня 2011 року її дисертаційну роботу на тему «Теоретико-правові засади ефективності законодавства» було прийнято до попереднього розгляду у спеціалізованій вчені раді Д17.127.09 при Класичному приватному університеті м.Запоріжжя. Проте відповідач в особі ректора БДПУ порадила звернутися з приводу працевлаштування вже після захисту дисертації. 21.11.2011 року відбувся захист її дисертації, а науковий ступінь кандидата юридичних наук присуджено на підставі рішення атестаційної колегії наказом Міністерства освіти і науки, молоді і спорту №187 від 17.02.2012 року. Після захисту дисертації, 29.11.2011 року вона звернулася до відповідача з вимогою про працевлаштування, але отримала відмову листом №64/2644-06 від 09.12.2011 року. 08 грудня 2014 року на сайті БДПУ було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад, зокрема, 1,5 ставки старшого викладача кафедри політології та правознавства. 10 грудня 2014 року нею знову було подано заяву про прийняття на роботу на посаду старшого викладача кафедри політології та правознавства БДПУ із виконанням навчального навантаження в обсязі однієї ставки, в якій просила відповідача надати відповідь у письмовій формі про дату укладення з нею трудового договору ще до початку проведення конкурсу. Проте, незважаючи на наявність вакантної посади, БДПУ знову відмовив їй у працевлаштуванні, тобто в черговий раз відмовився виконати взяті на себе зобов'язання, визначені у Типовій годі, та порушив норми чинного законодавства: ст.197 КЗпП України, п.11 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою КМУ №309 від 01.03.1999 року, ст.61 Закону України «Про вищу освіту». Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням поданої 25.05.2015 року заяви про уточнення позовних вимог, позивач просила зобов'язати Бердянський державний педагогічний університет укласти з нею трудовий договір про роботу на посаді старшого викладача кафедри політології та правознавства з виконанням навчального навантаження в обсязі однієї ставки з моменту набранням рішенням законної сили. У судовому засіданні позивач підтримала позов із викладених у ньому підстав та просила задовольнити, пояснивши по його суті. Представник відповідача за довіреністю Кальченко І.А. заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач в обґрунтування позову посилається на Типову угоду від 01.11.2007 року, але сторонами за цією угодою є Запорізький національний університет та вона. Підпис та ректора БДПУ стоїть як керівника установи, яка направила аспіранта на навчання та скріплений печаткою, проте Бердянський державний педагогічний університет за цією угодою не є стороною. Навчання в цільовій аспірантурі триває зазвичай 4 роки, а не 9 років, як вказано у Типовій угоді. В свою чергу між БДПУ та [PERSON] було укладено угоду про підготовку аспірантів за рахунок державного замовлення від 01.11.2007 року, пунктом 2 якої передбачалося гарантування працевлаштування за умови захисту кандидатської дисертації. Позивачу було відмовлено в працевлаштуванні, оскільки захист дисертації до 01.11.2011 року, тобто до закінчення дії цієї угоди, не відбувся. Крім цього, в ст.55 Закону України «Про вищу освіту» зазначено, що під час заміщення вакантних посад укладенню трудового договору передує конкурсний відбір, тому позивачеві було відмовлено в працевлаштуванні без конкурсного відбору та роз'яснено про необхідність подання документів на конкурс, проте вона цього не зробила, документи на конкурс не подавала . [PERSON] з 2012 року працює на посаді доцента в Бердянському інституті державного та муніципального управління Класичного приватного університету, тобто не є безробітною та на протязі 2011- 2013 років не приймала участі у конкурсному відборі. КзпП України не передбачає підстав для прийняття на роботу працюючої особи. В заяві про уточненні позовних вимог позивач просила укласти з нею трудовий договір з моменту набрання рішенням законної сили, а в позові посилалася на те, що її права були порушенні відповідачем у грудні 2014 року, проте не просила скасувати результати конкурсу та не оскаржувала саму відмову в працевлаштуванні. На теперішній часта до липня 2015 року в Бердянському державному педагогічному університеті немає вакантних посад, тому просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі письмовими доказами, що позивач, починаючи з 12.09.2005 року працювала в Бердянському державному педагогічному університеті спочатку на посаді асистента кафедри всесвітньої історії та правознавства тимчасово, до обрання за конкурсом, 01.12.2005 року була обрана на цю посаду за конкурсом з укладенням контракту. 01.09.2008 року переведена на посаду старшого викладача кафедри всесвітньої історії та методики навчання історії зі збереженням умов раніше укладеного контракту. У зв'язку із створенням кафедри політології та правознавства, з 01.02.2011 року переведена на посаду старшого викладача, а 26.08.2011 року звільнена з займаної посади за ст.36 п.2 КЗпП України у зв'язку із закінченням дії контракту. Також судом з'ясовано, що позивач за Типовою угодою №2007/44 від 01.11.2007 року, укладеною між Запорізьким національним університетом в особі його ректора, та нею, без відриву від виробництва за рахунок державного замовлення та направленням Бердянського державного педагогічного університету, проходила навчання в аспірантурі за науковою спеціальністю 12.00.01 -теорія та історія держави і права, історія політичних і правових вчень. Захистила дисертацію 21.11.2011 року, а науковий ступінь кандидата юридичних наук було присуджено на підставі рішення атестаційної колегії наказом Міністерства освіти і науки, молоді і спорту №187 від 17.02.2012 року. В обґрунтування свого позову позивач посилалася на те, що відповідач, в порушення п.1.5 Типової угоди про підготовку аспіранта (докторанта) за рахунок державного замовлення після захисту дисертації двічі відмовив їй в працевлаштуванні: спочатку згідно поданої нею 29.11.2011 року заяви, а потім після оголошення 08.12.2014 року на сайті БДПУ конкурсу на заміщення вакантних посад, зокрема, 1,5 ставки старшого викладача кафедри політології і правознавства, вдруге згідно поданої заяви від 10 грудня 2014 року. При цьому позивач у судовому засіданні не заперечувала, що вона не подавала документи на участь у конкурсі, як їй було роз'яснено в листі №64-06/2186 від 29.12.2014 року, вважаючи, що має право на укладення трудового договору без подання документів на конкурс згідно з Типовою угодою як молодий фахівець. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 11 ст.55 Закону України «Про вищу освіту» № 1556-VII від 01.07.2014 року визначено, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу. Згідно із ч.12 ст.55 цього Закону в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році. Тобто, Закон України «Про вищу освіту» не містить жодних виключень для заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників без прийняття участі у конкурсному відборі. Позивач же у своїй заяві від 10.12.2014 року на ім'я ректора БДПУ посилалася на Типову угоду «Про підготовку аспіранта (докторанта) за рахунок державного замощення» №2007/44 від 01.11.2007 року та просила розглянути питання щодо укладення з нею трудового договору на заміщення вакантної посади старшого викладача кафедри політології та правознавства Бердянського державного педагогічного університету, надавши їй відповідь у письмовій формі про дату укладення з нею трудового договору до початку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, на яку отримала відповідь №64-06/2186 від 29.12.2014 року, в якій їй роз'яснено необхідність взяти участь у конкурсі, умови і строки проведення якого оголошується наказом університету через засоби масової інформації, що відповідає вимогам ч.11 ст.55 Закону України «Про вищу освіту». Твердження позивача на те, що Типова угода №207/44 від 01.11.2007 року продовжує діяти, як в ній зазначено, до 01.11.2016 року, на переконання суду, не заслуговують на увагу, оскільки обов'язки Запорізького національного університету з підготовки аспіранта згідно з програмою та індивідуальним планом є вичерпаними, а сама позивач закінчила навчання, захистила дисертацію та отримала науковий ступінь кандидата юридичних наук, тобто зобов'язання припинилися належним виконанням, що підтверджується копіями свідоцтва про закінчення аспірантури №016/11 та диплома кандидата наук ДК №004484. Так само є безпідставним посилання [PERSON] на підпункт 11) пункту 15 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01.03.1999 року, в якому передбачено право аспіранта на працевлаштування згідно з типовою угодою у разі зарахування на навчання за державним замовленням або контрактом (у разі навчання поза державним замовленням), оскільки пункт 43 цього ж Положення уточнює, що аспіранти, які закінчили навчання в аспірантурі з відривом від виробництва за державним замовленням, працевлаштовуються згідно з типовою угодою, а аспіранти, які закінчили навчання в аспірантурі поза державним замовленням, - згідно з контрактом. [PERSON] же навчалася в аспірантурі без відриву від виробництва, як вбачається з наявних доказів у справі, а тому її посилання на невиконання БДПУ зобов'язань за Типовою угодою не може бути прийнято судом до уваги. Крім цього, суд зважає на те, що за угодою про підготовку аспірантів за рахунок державного замовлення №7 від 01.11.2007 року, укладеною між Бердянським державним педагогічним університетом в особі ректора Крижка В.В. з одного боку та [PERSON] з другого боку, університет направляв її на навчання до цільової аспірантури Запорізького технічного університету та, відповідно до п.2 цієї угоди, гарантував працевлаштування аспіранта після закінчення навчання в аспірантурі згідно державним замовленням та цією угодою за умови захисту кандидатської дисертації. Угода набрала чинності з моменту її підписання та діяла до 01.11.2011 року, однак позивач, як вбачається з самого позову, захистила дисертацію пізніше, 21.11.2011 року, тобто після закінчення дії угоди, яка сторонами не продовжувалася шляхом підписання додаткових угод відповідно до положень п.1 розділу «Інші умови». Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд звертає увагу та таке вбачається з долученої до позову копії трудової книжки, що позивач, починаючи з 01.09.2012 року і по теперішній час, працює на посаді доцента кафедри галузевих юридичних дисциплін за контрактом в Бердянському інституті державного та муніципального управління Класичного приватного університету, тобто [PERSON] реалізувала свою право на працю та вільний вибір виду діяльності шляхом укладення контракту з іншою юридичною особою, відтак, перебуваючи наразі в трудових відносинах, в судовому порядку ставить питання свого працевлаштування з іншою установою, що суперечить положенням трудового законодавства України. Посилаючись на те, що вона працює в непрестижному приватному університеті, позивач разом з тим у термін до 15.12.2014 року не подавала документи на участь у конкурсі на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників, оголошеного згідно наказу БДПУ №166 від 01.12.2014 року, продовжуючи обіймати свою посаду, так само не оскаржувала результати проведеного конкурсу на заміщення вакантних посад, оголошеного БДПУ у грудні 2014 року, якщо вважала, що на вакантну посаду повинна була бути прийнята саме вона як молодий фахівець за Типовою угодою відповідно до п.29 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року. Крім цього, стаття 197 КЗпП України, на яку також в обґрунтування заявлених вимог посилається позивач, регулює питання надання молоді першого робочого місця, втім, як видно з копії трудової книжки позивача, записи про роботу в ній починаються з липня 1995 року, а тому до цих правовідносин вказана норма закону не застосовується, оскільки для працівників, які поєднують роботу з навчанням, в тому числі і в аспірантурі, питання надання таким особам пільг врегульовані главою XIV КЗпП України, зокрема, ст.ст. 216, 218, 219. Отже, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги та порушення її трудових прав з боку відповідача, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed