Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач у квітні 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання у розмірі 5 816,83 грн.. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS], яка знаходиться у комунальній власності та теплопостачання до якої здійснює саме він. Для здійснення обліку та оплати послуг з постання теплової енергії [PERSON] було відкрито особовий рахунок № [NUMBER]. У 2009 році з [PERSON] було укладено договір на постання теплової енергії. [PERSON] фактично отримує теплову енергію, але не здійснює оплати за її надання значний час, в результаті чого у неї за період з 01.11.2006 року по 01.04.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 5 816,83 грн.. У травні 2013 року позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з боржниці заборгованості за надану теплову енергію, про що 03.06.2013 року був виданий судовий наказ. Проте, ухвалою судді від 17.07.2013 року вказаний наказ було скасовано, що зумовило звернення з цим позовом. В судове засідання 26.11.2014 року з'явився представник позивача КП «Теплопостачання міста Одеси» - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 18.12.13), яка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судове засідання з'явилася відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 21.10.14), яка зазначила, що позовні вимоги за період з 01.11.2006 року заявлені необґрунтовано, так як заявлені з пропущенням строку позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України та просила застосувати цей строк. Відповідачка [PERSON] також просила застосувати строк позовної давності та пояснила, що в квартирі проживають п'ять осіб, а саме: вона, її матір 1921 року народження, яка є хворою та прикутою до ліжка, її сестра 1949 року народження, її племінниця 1970 року народження, яка є інвалідом та малолітня дитини племінниці 2007 року народження. Тобто в квартирі проживають особи, які живуть за рахунок мізерних пенсій у зв'язку з чим не можуть у повному обсязі сплачувати кошти за тепло, так як їм взагалі не вистачає коштів на життя. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] (надалі відповідачка, боржниця) та членам її родини [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 25.09.1996 року № 0917. З наявного у матеріалах справи технічного паспорту вбачається, що зазначена квартира обладнана гарячим та холодним водопроводом, каналізацією, газопостачанням, електроенергією та центральним опаленням. З позову вбачається, що опалення вказаної квартири здійснює Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» (надалі позивач), шляхом надання квартирі теплової енергії для обігріву. Також судом встановлено, що 19.02.2009 року між позивачем та відповідачкою був укладений Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (а.с.4). Для здійснення обліку та оплати послуг з постання теплової енергії відповідачці було відкрито особовий рахунок № [NUMBER]. Згідно п. 1.1. договору виконавець зобов'язується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором. Позивачка разом з членами своєї родини проживає у зазначеній квартирі, що підтверджується довідкою № 298 від 25.03.2014 року, виданою дільницею № 9 КП «ЖКС «Фонтанський» (а.с.5). Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідачка та члени її родини споживають теплову енергію, яка надається їм з боку позивача та повинні здійснювати оплату цих послуг, що не суперечить умовам договору та принципам добросовісності та розумності. Судом встановлено, що відповідачка не належним чином виконує свої зобов'язання з оплати вказаних послуг у зв'язку з чим у неї за період з 01.11.2006 року по 01.04.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 5 816,83 грн., що підтверджується реєстром нарахувань та оплат за її особовим рахунком від 10.04.2014 року (а.с.3). У вказаному реєстрі детально по місяцях зазначено, які суми за надання теплової енергії були нараховані відповідачці у відповідні періоди та які оплати за ці послуги вона здійснювала. Суд, аналізуючи вказаний вище реєстр встановив, що відповідачка починаючи з вересня 2009 року не належним чином виконує свої зобов'язання по оплаті вказаних послуг у зв'язку з чим у неї з вказаного періоду почалася накопичуватися заборгованість перед позивачем. Тобто, порушення права позивача почалося з вересня 2009 року. При цьому, з позовом до суду позивач звернувся лише у квітні 2014 року. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається відповідачка та її представник просили застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі наведеного вище суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні вимог позивача за період з вересня 2009 року по квітень 2011 року, так як вони заявлені після спливу строку позовної давності. Що стосується вимог позивача, які були заявлені за період з квітня 2011 року по квітень 2014 року то суд вважає, що ці вимоги заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню на підставі наступного. Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог зазначеного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідачкою на час розгляду справи не надано суду доказів того, що вона перед позивачем погасила заборгованість, що утворилась за вказаний період. Згідно зі статтями 68, 162 ЖК Української РСР наймач (власник квартири) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно статей 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. З реєстру нарахувань та оплат за особовим рахунком відповідачки вбачається, що заборгованість відповідачки перед позивачем за період з квітня 2011 року по квітень 2014 року становить 2 716,18 грн.. Таким чином, саме ця сума підлягає стягненню з відповідачки. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що внаслідок звернення до суду за захистом своїх порушених прав, позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 9251 від 14.03.2014 року (а.с.7). Отже, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають також і ці витрати. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial