Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Позивач у грудні 2020 року звернулась до суду з позовом, в якому просила повернути їй малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , та скасувати стягнення з неї аліментів на доньку, присуджені рішенням суду. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є матір`ю трьох малолітніх доньок, яких рішенням суду у неї відібрано без позбавлення батьківських прав, оскільки вона не займалася їх вихованням та утриманням. Двох дітей забрав на виховання їх батько, а найменшу Злату було поміщено до дитячого будинку в м. Житомир. Зазначила, що вона змінила спосіб життя, який призвів до відібрання у неї дітей та в подальшому буде докладати максимум зусиль для того, щоб діти мали належне виховання, були матеріально забезпечені, а їх права захищені. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити. Запевняла, що стала на шлях виправлення та готова виконувати свої батьківські обов`язки у повній мірі. Так, вона цікавитися життям дитини, іноді відвідує її в дитячому будинку, не вживає алкоголь. Окрім того, має ще п`ять малолітніх дітей, двоє з яких виховуються в сім`ї їх батька, троє знаходяться в дитячому будинку м. Хмельницький. Питання про їх повернення не ставить, їх життям не цікавиться. На сьогоднішній день ніде не працює, живе за рахунок своїх батьків, аліменти на утримання дітей не сплачує. Востаннє працювала у 2019 році, з приводу працевлаштування нікуди не зверталась. Представник органу опіки позов не визнала та зазначила, по недоцільно повертати малолітню дитину матері [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст.8 Закону України Про охорону дитинства). Встановлено, що позивач [PERSON] є матір`ю шести неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та двійнят [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Як зазначила сама позивачка в судовому засіданні, відомості про батьків дітей записані з її слів, відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 07.11.2019 доньок [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у позивача відібрано без позбавлення батьківських прав, так як вона нехтувала своїми обов`язками по їх вихованню, не піклувалася про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечувала необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не спілкувалася з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надавала дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяла засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляла інтересу до їх внутрішнього світу; не створювала умов для отримання ними освіти. [PERSON] і [PERSON] проживають разом із батьком в Хмельницькій області, [PERSON] знаходиться в дитячому будинку в м. Житомир. Решта дітей позивача були відібрані у матері у зв`язку із загрозою для їх життя та здоров`я та влаштовані до дитячого будинку в м. Хмельницький. Як слідує із повідомлення КНП Хмельницький\~обласний спеціалізований\~будинок дитини\~від 23.06.2021, діти прибули відразу після свого народження, через 10 днів. За увесь час їхнього перебування у закладі мати їх життям не цікавилась і жодного разу не відвідувала. КНП Житомирський обласний будинок дитини для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків у своєму листі від 24.06.2021 повідомив суд, що [PERSON] тричі відвідувала свою доньку [PERSON] , востаннє бачила її у лютому 2020 року. З матеріалів справи слідує, що з жовтня 2016 року позивач зареєстрована у Хмельницькій області в с. Антонівка, однак фактично з осені 2019 року проживає на території Новоград-Волинського району в с. Морозівка у будинку свої батьків разом з останніми, братом та сестрою. Характеризується посередньо, ніде не працює, життям та здоров`ям своїх дітей не цікавиться і не зверталась до сільської ради з приводу працевлаштування, бажання працювати не виявляє. Органом опіки та піклування Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області 01.07.2021 прийнято рішення про не доцільність повернення малолітньої дитини [PERSON] позивачу. При цьому проведеною перевіркою встановлено, що батьківський потенціал у [PERSON] відсутній, вона не створила необхідних умов для задоволення потреб дитини у проживанні та розвитку, не усвідомила свою негативну поведінку, не змінила ставлення до виконання своїх материнських обов`язків. На підтвердження вказаних обставини надано відповідні документи. У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст.3 Конвенції про права дитини наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини. Зокрема, останній, зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Основні інтереси дитини є надзвичайно важливими і при їх визначенні необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. За правилом ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила повернути їй дитину, мотивуючи тим, що переосмислила своє життя, зробила висновки, змінила спосіб життя, який привів до відібрання у неї дітей та запевнялав тому, що буде докладати максимум зусиль для того, щоб донькамаланалежне виховання, буламатеріально забезпечена, а їїправа захищені. Відповідно до наданого позивачем акту обстеження умов її проживання, складених комісією у складі сільського голови, старости села та фахівця із соціальної роботи від 29.10.2020, позивачем створені задовільні умови для проживання доньки [PERSON] . У зв`язку з чим рішенням Чижівської сільської ради №60 від 22.10.2020 вирішено сприяти поверненню дитини [PERSON] біологічній матері [PERSON] . З повідомлення сільського голови Чижівської сільської ради Новоград-Волинського району від 04.11.2020 слідує, що у [PERSON] є материнський потенціал. Суд не бере до уваги зазначені документи, оскільки вони повністю спростовуються як показами самої позивачки, так і дослідженими в судовому засіданні доказами. На думку суду, прийняте восени 2020 року рішення про доцільність повернення дівчинки матері базувалось лише на задовільних умовах проживання [PERSON] . Насправді ж її справжнє ставлення до усіх своїх дітей ніким по суті не перевірялось і це питання детально не з`ясовувалось. Права та обов`язки батьків щодо виховання дітей закріплені в Конституції України, Сімейному кодексі України, Законах України Про охорону дитинства, Про освіту. Аналіз приписів останніх дає змогу дійти висновку, що під невиконанням обов`язків щодо невиконання та навчання дітей варто розуміти різні форми бездіяльності, у результаті яких відсутня належна турбота про виховання та навчання неповнолітніх. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. В судовому засіданні було встановлено, що з часу відібрання у позивачки малолітніх [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зв`язок з доньками у матері був втрачений. Зі сторони [PERSON] не було зроблено жодних раціональних дій для повернення своїх дітей, вона не усунула причини, що слугували для їх відібрання. Позивач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, нехтує ними, не проявляє до решти своїх п`яти дітей жодної материнської турботи та любові, байдужа до них, не цікавиться їх життям, здоров`ям, не спілкується з ними, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Уже сам по собі факт зазначених дій по відношенню до дитини, яку мати позбавила материнської уваги та любові, вказує на те, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, керувалася не найкращими інтересами [PERSON] , для якої важливо у такому ранньому віці материнська любов та турбота. Для малолітнього віку дитини вкрай необхідний контакт з матір`ю незалежно від статі. В даному віці діти найбільш прив`язані до матері. Вона необхідна як опора, як джерело безпеки і задоволення насущних потреб, разом з мамою формується почуття любові, ніжності, жалю і співчуття. Разом з тим, для нормального, психоемоційного стану та відчуття благополуччя у неповнолітньої дитини, якій всього три роки, лише сам по собі факт проживання із матір`ю, яка свідомо нехтує своїми обов`язками, недостатній, адже вона ще повинна і відчувати себе психофізіологічне вільно, захищено та комфортно. Принагідно зазначити, що будучи матір`ю шістьох неповнолітніх дітей, [PERSON] ставить питання про повернення лише однієї доньки. Решта ж дітей її не цікавить, що було підтверджено нею самою під час розгляду даної справи. \~ \~ \~ \~ Аналіз встановлених судом обставин справи свідчить про те, що позивач не прагне виховувати своїх дітей, піклуватися про їх виховання та навчання, а тому повернення неповнолітньої [PERSON] до біологічної матері може призвести до психологічного травмування дитини. В зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. Підстави для скасування стягнення з неї аліментів на доньку, присуджені рішенням суду, також відсутні. Оскільки позовна заява залишена без задоволення, відсутні підстави для відшкодування судових витрат.

Outcome: dismissed