Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позиція сторін у справі В червні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову представник позивачки - [PERSON] зазначила, що вона є власником вказаного будинку, відповідач зареєстрований за вказаною адресою, проте вже понад десять років там не проживає, участі у сплаті комунальних послуг не приймає, добровільно з реєстраційного обліку не знімається, що обмежує позивача у праві вільного розпорядження і користування своєю власністю. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, її представник [PERSON] подала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у тому числі шляхом публікації оголошення у пресі, проте у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву суду не надав. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Процесуальні дії Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18.06.2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 20.07.2020 року розгляд справи відкладено на 12.08.2020 року для повторного виклику відповідача який не з`явився у судове засідання. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.09.1971 року позивачка є власницею житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до Домової книги для реєстрації громадян, які мешкають в будинку [ADDRESS] , відповідачОвчаров [PERSON] значиться зареєстрованим з 12.07.2004 року за адресою: будинок [ADDRESS] . 23.06.2020 року до суду надійшла відповідь відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо реєстрації місця проживання відповідача. Згідно з отриманою інформацією [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 12.07.2004 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Актом про не проживання від 10.06.2020 року, складеного представниками КП «ЖЕО-1» та підписаного сусідами, [PERSON] проживає по [ADDRESS] з 2010 року. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спірної ситуації, що стосується власника та осіб, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 Цивільного кодексу України. Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Також згідно з частиною першою статті 71 Житлового кодексу Української РСР, жиле приміщення за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається протягом шести місяців. Одночасно, стаття 72 Житлового кодексу Української РСР визначає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності з приписами частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Як встановлено судом, відповідач у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивачка, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved