Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що з 02.09.1987р. по 18.01.1993р. та з 11.03.1996р. по 16.09.2013р. він працював на ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе». При виконанні трудових обов'язків він отримав професійне захворювання і 18.09.2013 року медико - соціальна комісія встановила йому 65 % стійкої втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності внаслідок професійного захворювання. Посилається на те, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в фізичних та моральних стражданнях в зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушились його нормальні життєві зв'язки та звички, що потребує від нього додаткових зусиль для організації життя. Погіршення стану здоров'я зовсім підкосило його сподівання на ведення звичайного способу життя, продовження особистих повноцінних стосунків з близькими та знайомими, наявний стан здоров`я перешкоджає йому повноцінно спілкуватися з друзями та рідними. Просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 65 000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки суд не повідомив. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи представник третьої особи - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, не подавши з цього приводу ніяких заяв чи клопотань. Суд вислухавши доводи осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 02.09.1987р. по 18.01.1993р. та з 11.03.1996р. по 16.09.2013р. перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе», що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 3-6). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 40 від 18.07.2013 року позивачу встановлено професійне захворювання: Хронічне обструктивне захворювання легень пилової етіології другої стадії в фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень другого ступеня. Легенева недостатність другого ступеня. Захворювання професійне (вперше встановлено ППЛЕК НДІ ГП та ПЗ ХНМУ 27.06.2013р.). Вегетативно-сенсорна полі невропатія верхніх кінцівок з вегетативно-трофічними порушеннями на кистях і ангіоспазмами пальців рук, міофіброз м'язів надлопаткової області і передпліч; двосторонній плечелопадковий периартроз, двохсторонній деформуючий остеоартроз ліктьових і променево-зап'ясткових суглобів зі стійким больовим синдромом і порушенням функцій верхніх кінцівок. Хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість зі значним ступенем зниженням слуху (четвертий ступень) за класифікацією [PERSON] і [PERSON] Захворювання професійне від тривалої дії шуму на виробництві (вперше встановлено ППЛЕК НДІ ГП та ПЗ ХНМУ 27.06.2013р.). Зазначене захворювання підтверджується медичним висновком профпатологічної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання №08-03/895 від 27.06.2013р./а.с.8/ При огляді 18.09.2013 року фтизіатрична МСЕК встановила йому ІІІ групу інвалідності та 65 відсотків втрати професійної працездатності. Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання № 40 від 18.09.2013 року (а.с. 8) причиною професійного захворювання, встановленого позивачу є проведення робіт в умовах підвищених рівнях пилу та шуму, загазованості. Професійне захворювання виникло в зв'язку з неефективним використанням засобів індивідуального захисту та недосконалістю технологій. Таким чином судом встановлено, що роботодавцем було порушено право позивача на безпечні умови праці, внаслідок чого у нього виникло професійне захворювання, що спричинило йому душевні страждання в зв'язку зі значним погіршенням стану здоров'я. Внаслідок погіршення стану здоров'я позивач значно обмежений в життєдіяльності, звичках, бажаннях, що вимагає від нього вживати додаткових зусиль по організації його життя. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До 2008 року обов'язок відшкодування моральної шкоди, заподіяної, зокрема, внаслідок професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, та відповідні норми закону були зупинені законами про Державний бюджет відповідно на 2006 та 2007 роки. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що трудове законодавство встановлює права, обов'язки, відповідальність робітника та роботодавця у сфері трудових відносин, зокрема, роботодавець зобов'язаний створити безпечні та нешкідливі умови праці найманому працівникові, а завдання каліцтва або іншого ушкодження здоров'я працівникові під час виконання ним трудових обов'язків та відповідальність за таку шкоду роботодавця, за наявності вини, знаходяться поза межами регулювання нормами трудового законодавства, і така відповідальність наступає відповідно до норм ЦК України. На підставі викладеного, враховуючи характер та обсяг страждань позивача, тривалість вимушених змін у його життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у 9500 гривень. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial