Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

Позивач ставить питання\~ про\~ визнання договору дарування квартири [ADDRESS], вчинений позивачем на користь [PERSON] від 29.06.2005 року та договір вчинений [PERSON] на користь [PERSON] від 20.01.2012 року недійними. Свої вимоги мотивує тим, що оформила договір дарування на доньку [PERSON] з умовою, що позивач продовжить проживати в спірній квартирі. Однак відповідач передарувала вказану квартиру своїй доньці [PERSON] На даний час остання бажає продати квартиру, у звязку з чим позивач може залишиться без житла. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачі позов не визнали, надали письмові заперечення, в яких просили в задоволенні позову відмовити. Представником позивача подана суду заява про застосування строків позовної давності. Нотаріус Сумського округу [PERSON] при вирішенні питання покладається на розсуд суду. Вислухавши пояснення зявившихся учасників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 10-11 та 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 57 ЦПК, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що позивачу була надана двокімнатна квартира [ADDRESS] з усіма комунальними зручностями, загальною площею 58,1 кв.м., житловою площею 31,95 кв.м. на її сімю, яка складається з неї та її доньки [PERSON], що підтверджується копією ордеру (а.с.13). 11 березня 1993 року позивач приватизувала спірну квартиру разом зі своєю матірю, після її смерті прийняла спадщину на належну їй частину спірної квартири. 29 червня 2005 року позивач оформила договір дарування квартири [ADDRESS], загальною площею 58,1 кв.м. на користь [PERSON] (а.с.12). 20 січня 2012 року [PERSON] оформила договір дарування спірної квартири на користь [PERSON] (а.с.17). [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується довідкою та копією посвідчення (а.с.18-19).На момент укладення договору в 2005 році їй виповнилося 65 років. Станом на 2005 рік позивач та обидва відповідачі разом мешкали у спірній квартирі, підтримували нормальні родинні стосунки. Іншого житла для проживання позивач не має, чого не заперечують учасники процесу. Весь період з 2005 року позивач продовжувала проживати у спірному житлі, приймала участь у проведенні оплати за комунальні послуг. Через деякий час між сторонами погіршилися стосунки та [PERSON] разом з чорловіком та 2 дітьми виїхала на інше місце проживання, [PERSON] залишилася проживати з позивачем, оскільки майже постійно проживала з бабусею і остання займалася її вихованням. Через деякий час [PERSON] також стала проживати окремо. [PERSON] донька позивача - не проживає у квартирі останні 7-8 років, [PERSON] - онука позивача - не проживає у спірному житлі останні 4 роки. Участі у оплаті комунальних послуг за вказаний період відповідачі не приймають. Вказані обставини визнаються сторонами у справі, підтверджені показами свідків [PERSON], Вороб»євої Р.М. Восени 2016 року [PERSON] повідомила позивача у справі про свій намір продати спірне житло. Вказану обставину крім позивача підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] голова будинкового комітету. Позивач посилається на те, що оспорювані договори порушують її права, оскільки вона мала на меті відчуження на користь відповідача [PERSON] квартири, яка є її єдиним житлом, за умови довічного утримання та проживання в цій квартирі і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. Крім того, позивач постійно сплачувала комунальні послуги та проводила поточні ремонтні роботи в квартирі. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Таким чином, судом встановлено відсутність волевиявлення [PERSON] під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність [PERSON] квартири, яка є її єдиним житлом. Позивач погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача,яка на момент укладення договору в 2005 році вже мала похилий вік, відсутність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування та продовження оплати комунальних послуг. Тому договір дарування квартири [ADDRESS], вчинений [PERSON] на користь [PERSON] від 29 червня 2005 року належить визнати недійсним. Клопотання представника відповідача щодо необхідності застосування строку позовної давності суд вважає необгрунтованим, оскільки позивач вважала своє право не порушеним до мементу її інформування щодо бажання онуки продати квартиру та отримання консультації щодо можливості вчинення таких дій. Суд вважає, що про порушення свого права позивач була поінформована восени 2016 року і саме зього моменту необхідно обраховувати строк позовної джавності. Разом з цим, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. З огляду на це підстави для визнання договору дарування вчиненого [PERSON] на користь [PERSON] від 20.01.2012 року відсутні, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити через його необгрунтованість.

Outcome: partial