Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що з 24.07.1972 р. по 20.07.1978 р., з 11.12.1979 р. по 19.04.1983 р., з 05.08.1985 р. по 30.09.2009 р. він працював на ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе». При виконанні трудових обов'язків він отримав професійне захворювання і 06. 08.2013 року медико - соціальна комісія встановила йому 65 % стійкої втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності внаслідок професійного захворювання. Посилається на те, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в фізичних та моральних стражданнях в зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушились його нормальні життєві зв'язки та звички, що потребує від нього додаткових зусиль для організації життя. Погіршення стану здоров'я зовсім підкосило його сподівання на ведення звичайного способу життя, продовження особистих повноцінних стосунків з близькими та знайомими, наявний стан здоров`я перешкоджає йому повноцінно спілкуватися з друзями та рідними. Просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 13 000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про перенесення розгляду справи, яке визнане необгрунтованим. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 24.07.1972 р. по 20.07.1978 р., з 11.12.1979 р. по 19.04.1983 р., з 05.08.1985 р. по 30.09.2009 р. перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе», що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 3-6). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 52 від 14.07.2007 року позивачу встановлено професійне захворювання: « Хронічне обструктивне захворювання легень ІІ стадії пилевої етиології в фазі неповної ремісії. Емфізема легень І-ІІ ст. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість ІІ-ІІІ ст. професійного характера (основний діагноз) 2-х сторонній плече - лопаточний пері артроз і деформуючий остеоартроз ліктевих і лучезап`ястних суглобів вегетативно - трофічними порушеннями на кистях, зі стійким болевим синдромом, контрактурою плечових суглобів з обмеженням функции верхніх кінцівок. Гіперметропія високого ступеня обох очей, пресбіопія, гіпертоніческая ангіопатія сітчатки (а.с. 15). Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання № 68 від 14.07.2008 року [PERSON] встановлено професійне захворювання: « Вібраційна хвороба від дії локальної вібрації ІІ стадії (вегетативно - сенсорна полі невропатія верхніх кінцівок з ангіоспазмами пальців, стійкими вегетативно - трофічними порушеннями на кистях, міофіброз м`язів передпліч і плечового поясу, 2-х сторонній плече - лопаточний періартроз, деформуючим остеоартрозом ліктевих і лучезап`ястних суглобів і значним обмеженням функції верхніх кінцівок). Захворювання професійне (установлено вперше). Повторно6 ХОЗЛ ІІ ст. пилевої етиології в фазі нестійкої ремісії. Нейросенсорна туговухість ІІІ ступеня професійного ґенеза. (а.с. 16). При огляді 06.08.2013 року фтизіатрична МСЕК встановила йому ІІІ групу інвалідності та 65 відсотків втрати професійної працездатності. (а.с.17) Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання № 68 від 14.07.2008 року (а.с. 16) причиною професійного захворювання, встановленого позивачу є проведення робіт в умовах підвищених рівнях пилу та шуму. Професійне захворювання виникло в зв'язку з неефективним використанням засобів індивідуального захисту та недосконалістю технологій. Таким чином судом встановлено, що роботодавцем було порушено право позивача на безпечні умови праці, внаслідок чого у нього виникло професійне захворювання, що спричинило йому душевні страждання в зв'язку зі значним погіршенням стану здоров'я. Внаслідок погіршення стану здоров'я позивач значно обмежений в життєдіяльності, звичках, бажаннях, що вимагає від нього вживати додаткових зусиль по організації його життя. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До 2008 року обов'язок відшкодування моральної шкоди, заподіяної, зокрема, внаслідок професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, та відповідні норми закону були зупинені законами про Державний бюджет відповідно на 2006 та 2007 роки. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що трудове законодавство встановлює права, обов'язки, відповідальність робітника та роботодавця у сфері трудових відносин, зокрема, роботодавець зобов'язаний створити безпечні та нешкідливі умови праці найманому працівникові, а завдання каліцтва або іншого ушкодження здоров'я працівникові під час виконання ним трудових обов'язків та відповідальність за таку шкоду роботодавця, за наявності вини, знаходяться поза межами регулювання нормами трудового законодавства, і така відповідальність наступає відповідно до норм ЦК України. На підставі викладеного, враховуючи характер та обсяг страждань позивача, тривалість вимушених змін у його життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у 10000 гривень.

Outcome: partial