Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

ПрАТ «НВО «Созидатель» 24 березня 2017 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості та судових витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що надавав комунальні послуги з утримання житлового будинку і споруд та прибудинкової території, а також опалення та підігріву питної води у багатоповерховому будинку [ADDRESS] у вище вказаному будинку було укладено відповідні договори. Проте обов'язки з оплати комунальних послуг відповідач не виконує належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 1 446, 75 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 131,72 грн. та 3-х % річних за прострочення внесення оплати у розмірі 36,15 грн.; також просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що відповідач заборгованості а надані послуги не має, а позивачем не вірно зроблений розрахунок заборгованості, зобов'язання, що виникли у відповідача виконанні у повному обсязі. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, з'ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим і не підлягаючим задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та АТЗТ «Науково-виробниче підприємство «Созидатель» було укладено договір № 31 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території (житловий фонд), за умовами якого позивач зобов'язався надавати відповідні послуги за адресою квартири [ADDRESS] а відповідач зобов'язався оплачувати комунальні послуги за поточний місяць не пізніше 25 числа такого місяця, Також між зазначеними вище сторонами було укладено договір № 31 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), за умовами якого позивач зобов'язався надавати відповідні послуги за адресою квартири [ADDRESS] а відповідач зобов'язався оплачувати комунальні послуги за поточний місяць не пізніше 25 числа такого місяця. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. В порушення зазначених норм закону та умов укладених договорів, на думку позивача, відповідач свої зобов'язання за вказаним договорами належним чином не виконав, утворилася заборгованість. Після звернення позивача до суду відповідач так і не сплатив заборгованість за надані послуги, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під час судового розгляду також встановлено, що 01 травня 2016 року між ПрАТ «Науково-виробниче підприємство «Созидатель», яке є правонаступником АТЗТ «Науково-виробниче підприємство «Созидатель», та [PERSON] було укладено додаткову угоду № до договору № 31 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території (житловий фонд), відповідно до п. 1 якої сторони дійшли згоди розірвати договір № 31 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території (житловий фонд), а згідно з п. 2 додаткова угода набирає чинності з 01 травня 2016 року. Крім того 01 травня 2016 року між ПрАТ «Науково-виробниче підприємство «Созидатель», яке є правонаступником АТЗТ «Науково-виробниче підприємство «Созидатель», та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 31 до договору № 31 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), відповідно до п. 1 якої сторони дійшли згоди розірвати договір № 43 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), а згідно з п. 2 додаткова угода набирає чинності з 01 травня 2016 року. Таким чином договір № 31 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території (житловий фонд) та договір № 31 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд) укладені між сторонами було припинено з 01 травня 2016 року. Частинами 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України визначено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Тобто враховуючи обставини встановлені у судовому засіданні та згідно розрахунку до претензії, що наявний в матеріалах справи, станом на 01 травня 2016 року заборгованість відповідача за послуги з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території та послуги з опалення та гарячого водопостачання становить 25,32 грн., яку було сплачено у повному обсязі, що підтверджується квитанцією № 0.0.779280236.1 від 07 червня 2017 року, копія якої наявна в матеріалах справи. Ураховуючи факт розірвання з 01 травня 2016 року договорів про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території (житловий фонд) та про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладених між сторонами, на які представник позивача посилається в обґрунтування своїх вимог, та приймаючи до уваги, що наявна станом на 01 травня 2016 року заборгованість за вказані послуги наразі сплачена відповідачем, а заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача, виникла після 01 травня 2016 року, тобто після розірвання зазначених договорів та припинення зобов'язань за ними, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Отже в судовому засіданні не доведено, що у відповідача наявна зазначена у позові заборгованість та, що відповідачем не належним чином виконувалися умови укладених договорів. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представника на позові, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена. Позовні вимоги потім не доповнювалися і не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. При таких обставинах суд вважає можливим ПрАТ «НВО «Созидатель» в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості та судових витрат - відмовити. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на підтвердження своєї позиції позивач суду не надав, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed