Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач Тернопільський міськрайонний центр зайнятості звернувся в суд з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на користь Тернопільського міськрайонного центру зайнятості 6603,02 грн. незаконно отриманої допомоги по безробіттю, а також 2102 грн. сплаченого ними судового збору. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що [PERSON] (дівоче [PERSON] ) зверталася у Тернопільський міськрайонний центр зайнятості за сприянням у працевлаштуванні. 10.02.2006 року, 13.11.2008 року їй було надано статус безробітного. Відповідач за періоди перебування на обліку в центрі зайнятості отримала матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю: з 10.02.2006 року по 15.06.2007 року на суму 1330 грн. та з 13.11.2008 року по 01.12.2009 року на суму 5272 грн. 94 коп., а всього на загальну суму 6603,02 грн. Проведеною позивачем перевіркою встановлено, що [PERSON] приховала відомості про те, що вона була зареєстрована, як фізична особа-підприємець з 10.02.2000 року, тобто належала до категорії зайнятого населення та не мала права на отримання матеріальної допомоги по безробіттю. Відтак, просить стягнути із відповідача вказану суму коштів, як незаконно отриману. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відзиву на позов не подавала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив: 10 лютого 2006 року, 13 листопада 2008 року [PERSON] звернулася у Тернопільський міськрайонний центр зайнятості за сприянням у працевлаштуванні. При цьому, відповідач у поданих заявах про допомогу в працевлаштуванні та надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю повідомила, що не зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності. Наказом позивача за №НТ0060210 від 10.02.2006 року [PERSON] надано статус безробітного та з 10 лютого 2006 року та призначено допомогу по безробіттю. Наказом позивача №НТ070205 від 05.02.2007 року припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку із закінченням строку виплати, що підтверджується витягом із наказів про прийняті рішення по особі [PERSON] від 07.04.2020 року ПК №1902101606020300001. Наказом позивача за №НТ081113 від 13.11.2008 року [PERSON] надано статус безробітного з 13.11.2008 року та призначено допомогу по безробіттю. Наказом позивача №НТ091201 від 01.12.2009 року припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку із невідвідуванням безробітним ДСЗ без поважних причин 30 к.д. і більше, що підтверджується витягом із наказів про прийняті рішення по особі [PERSON] від 07.04.2020 року ПК №190102508110600001. З акту Тернопільського міськрайонного центру зайнятості за №31 про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 20 лютого 2020 року вбачається, що [PERSON] була зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності у період з 10.02.2000 року по 22.01.2020 рік. Так, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.02.2020 року за №1006364145 встановлено, що 10.02.2000 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] . Проте, 22.01.2020 року відповідачем проведено припинення підприємницької діяльності. Також згідно витягу із Єдиної інформаційної аналітичної системи, [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] з 10.02.2000 року по 22.01.2020 рік була зареєстрована, як суб`єкт підприємницької діяльності. Тернопільським міськрайонним центром зайнятості Сиротюк Н.В. направлено для ознайомлення копію акту розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення від 20.02.2020 року, запропоновано надати пояснення з цього приводу в строк до 20.03.2020 р. Судом встановлено, що у період з 10.02.2006 року по 15.06.2007 року відповідачу виплачено допомогу на суму 1330 грн. та з 13.11.2008 року по 01.12.2009 року виплачено допомогу в сумі 5272 грн. 94 коп., а всього на загальну суму 6603,02 грн., що підтверджується довідками № 227 та №228 від 22 червня 2020року, виданою Тернопільським міськрайонним центром зайнятості. Станом на день розгляду справи в суді відповідач у добровільному порядку кошти в сумі 2905,80 гривень на розрахунковий рахунок позивача не повернув. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Одним із видів матеріального забезпечення на випадок безробіття згідно з вимогами ч. 1ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є допомога по безробіттю. Безробіттям відповідно до положення ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» є соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування. В силу вимог ч. 3 ст. 3 цього Закону, зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного припиняється у разі зайнятості особи. Судом встановлено, що на період реєстрації як безробітний та виплати допомоги по безробіттю відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Про вказані обставини, останній позивача не повідомив. Відповідно до вимог п. 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 № 60/62,постановою правління Пенсійного фонду України 13.02.2009 № 7-1зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за №232/16248, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку, згідно з яким рішення про повернення коштів особою чи роботодавцем оформлюється наказом. Протягом двох робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі чи роботодавцю листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти. В силу вимог абз. 5 ч. 1 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» фонд має право стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою. Як слідує з вимог ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Згідно з вимогами ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до вимог ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті, зокрема, допомоги та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] , будучи зареєстрованим суб`єктом підприємницької діяльності (фізичною особою-підприємцем) та відносячись до категорії зайнятого населення, 10.02.2006 р. та 13.11.2008 р. під час звернення до Тернопільської міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного приховала зазначений факт, внаслідок чого незаконно отримувала допомогу по безробіттю. Таким чином, відповідно до вимог ст. ст. 34, 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» відповідач зобов`язаний повернути незаконно отримані кошти з 10.02.2006 року по 15.06.2007 року та з 13.11.2008 року по 01.12.2009р., виплачені їй, як безробітній, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття в користь Тернопільського міськрайонного центру зайнятості. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити, стягнувши із [PERSON] на користь Тернопільського міськрайонного центру зайнятості 6603,02 гривень незаконно отриманої допомоги по безробіттю. Крім того, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102 гривень на користь позивача відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved