Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Позивач у вересні 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів, визнання правочину удаваним в частині покупця та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просив суд визнати правочини вчинені [PERSON] з купівлі-продажу транспортних засобів Range Rover Evoque, державний номер [NUMBER], Range Rover Evoque, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], Volkswagen transporter державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], Hyundai Sonata, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] удаваним із моменту їх укладення в частині покупця. Визнати покупцем за правочинами купівлі-продажу транспортних засобів Range Rover Evoque, державний номер [NUMBER], Volkswagen transporter державний номер [NUMBER], Hyundai Sonata, державний номер [NUMBER], Ермес Едмона. Визнати за Ермес Едмоном право власності на: Range Rover Evoque 2014 року випуску, державний номер [NUMBER], Volkswagen transporter 2012 року, державний номер [NUMBER], Hyundai Sonata 2012 року, державний номер [NUMBER] та зобовязати МРЕУ перереєструвати право власності на вказані транспортні засоби. Визнати правочин вчинений [PERSON] з купівлі-продажу квартири загальною площею 31,2 кв.м, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 518621912110 за адресою: [ADDRESS]. удаваним із моменту його укладення в частині покупця. Визнати покупцем у договорі купівлі-продажу квартири загальною площею 31,2 кв.м, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 518621912110 за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, [PERSON], реєстр № 726 Ермес Едмона та стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] коштів набутих без достатньої правової підстави на загальну суму 118 774,17 євро, що еквівалентно 3 329 239,98 грн. В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначив, що з відповідачем познайомився у 2010 році Позивач у судове засідання не зявився, суду надав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі на заочному розгляді справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання у справі не зявились, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у 2010 році позивач познайомився з відповідачем. Між ними склались дружні приятельські стосунки, які, згодом, стали любовними. Позивач вважав, що їхні стосунки ґрунтувались на безумовній довірі, вірності та мали привести в майбутньому до створення сімї та укладення шлюбу. Відповідач справляла враження порядної, чесної людини, її відношення до позивача були чуйними та доброзичливими. На підтвердження факту існування стосунків між ними, позивач додає такі докази як спільні фото, листування, спільні квитки на авіа перельоти, документи щодо оформлення візи. 14 лютого 2014 року, позивач зробив їй пропозицію одружитися, яку вона прийняла, однак весілля постійно відкладалося, і як згодом виявилось, з надуманих відповідачем підстав. Характер взаємовідносин, що склались між ними, давав позивачу на той час всі підстави довіряти відповідачу. Враховуючи це, а також той факт, що позивач мав намір створити сімю з відповідачем, ним було прийняте рішення про придбання нерухомого майна та іншого майна (автомобілів) на території України. Окрім того, за родом своєї професійної діяльності, він постійно перебував у відрядженнях у різних країнах світу, і за його відсутності в Україні могли виникати фінансові питання, які із закордону було вирішувати складно. Саме тому, Позивач перераховував Відповідачу кошти грошовими переказами з метою придбання на його імя нерухомості та машини, які після одруження, як він вважав, мало знаходитись у їхньому спільному користуванні. З метою придбання нерухомості та транспортних засобів протягом 2012-2015 років грошовими переказами було перераховано 56 405,00 доларів США та 4 862,71 євро, що підтверджується відповідними платіжними документами: 1919,03 доларів США (МТСN:0153772827) від 09.09.2012 року, 1400,23 доларів США (MTCN:2656791960) від 09.09.2012 року, 1278 доларів США (MTCN:8413035221) від 11.01.2013 року, 1300 доларів США (MTCN:9015343279) від 12.01.2013 року, 6243 доларів США (MTCN:2055368047) від 25.02.2013 року, 1950 доларів США (MTCN:8566044743) від 30.04.2013 року, 850 доларів США (MTCN:4759782659) від 24.04.2013 року, 3300 доларів США (MTCN:6224973843) від 30.05.2013 року, 1278 доларів США (MTCN:3059132238) від 02.06.2013 року, 1000 доларів США (MTCN:3394061274) від 27.06.2013 року, 7500 доларів США (MTCN:6404276645) від 18.04.2014 року, 7500 доларів США (MTCN:0334702354) від 11.05.2015 року, 6000 доларів США (MTCN:4797499535) від 05.08.2015 року, 1886,74 доларів США (MTCN:5607445644) від 14.12.2013 року, 13000 доларів США (Turboswift) від 17.08.2012 року. 1048 (MTCN:4341022699) від 10.09.2012 року, 1060,61 (чек від 10.09.2012 року, 18:05 год.), 525,6 (MTCN:8021570370) від 13.09.2012 року, 848 (MTCN:6547380240) від 23.10.2012 року, 1000 (MTCN:0419848630) від 25.10.2012 року, 380,5 (MTCN:7724282219) від 15.07.2013 року. Як згодом позивачу стало відомо, відповідач здійснювала правочини за його кошти, однак у своїх інтересах. У період з грудня 2014 року по жовтень 2015 року відповідачем були придбані: Квартира загальною площею 31,2 кв. м, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 518621912110 за адресою: [ADDRESS]. (на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, [PERSON], реєстр № 726), Транспортний засіб Range ROVER EVOQUE 2014 року - дата реєстрації 19.02.2015 року, державний номер [NUMBER]. Транспортний засіб Volkswagen TRANSPORTER 2006 року - дата реєстрації 19.06.2015 року, державний номер [NUMBER]. Транспортний засіб Hyundai SONATA 2012 року - дата реєстрації 28 жовтня 2015 року, державний номер [NUMBER]. Таким чином, фактично автомобілі та квартира були придбані за рахунок позивача, і він мав виступати покупцем у правочинах з їх придбання. Однак, всупереч його волі, відповідач за його рахунок придбав майно та оформив його на своє імя. Тому, вважає, що такі правочини з придбання автомобілів є удаваними в частині покупця. Відповідно до ч. 1 cт. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. У п. 25 постанови Пленуму від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до cт. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1, 2 cт. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. З огляду на подані Позивачем докази (квитанції та листування), останній всі обовязки Покупця за спірними правочинами, оскільки надав кошти на придбання майна. Окрім того, відповідачем не надано доказів самостійних джерел отримання доходів на придбання майна, вказане майно вона отримала виключно в період наших взаємовідносин, що знаходиться у об'єктивному взаємозв'язку з обставинами викладеними в даному позові. В обґрунтування позовних вимог в частині повернення коштів набутих відповідачем без достатньої правової підстави позивач зазначив що у листопаді 2015 року йому стало відомо про здійснення платежів з його картки з цільовим призначенням, що не відповідали його волі, платежі були здійснені без його погодження. Картку позивач надавав виключно для вирішення фінансових питань, що стосуються нього або ведення його бізнесу на території України, зокрема й придбання майна (машини та нерухомості), а також для здійснення інших платежів, на які він б надав згоду. Зокрема, було вчинено розрахунки на наступні суми: виписка з банку №221 13\~889,77 євро за 05.12.2014 року 02.01.2015 року, виписка з банку №222 4\~111,91 євро за 03.01.2015 року 04.02.2015 року, виписка з банку №223 22\~844,88 євро за 05.02.2015 року 04.03.2015 року, виписка з банку №224 16\~520,78 євро за 05.03.2015 року 03.04.2015 року, виписка з банку №225 669,67 євро за 04.04.2015 року 04.05.2015 року, виписка з банку №226 9\~426,67 євро за 05.05.2015 року 04.06.2015 року, виписка з банку №227 7\~364,44 євро за 05.06.2015 року 03.07.2015 року, виписка з банку №228 4\~821.15 євро з 04.07.2015 року 04.08.2015 року, виписка з банку №229 8\~149,60 євро з 05.08.2015 року 04.09.2015 року, виписка з банку №230 12\~349,19 євро з 05.09.2015 року 02.10.2015 року, виписка з банку №231 18\~588,43 євро з 03.10.2015 року 04.11.2015 року, загальна сума 118\~774,17 євро. Позивач вважає, що правочин щодо надання їй картки здійснений внаслідок обману його відповідачем, а кошти набуті за його рахунок без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню. В обґрунтування наявності обману з боку відповідача зазначає наступне. Так як між Позивачем та Відповідачем склались любовні стосунки, то він цілком довіряв Відповідачу, вважаючи, що вона стане його дружиною. Її ставлення до нього спочатку відносин не викликало жодних підозр щодо наявної корисливої мети з її боку. Він зробив їй пропозицію стати його дружиною, яку вона начебто прийняла. Однак, саме весілля постійно з її ініціативи вони відкладали з причин, що на його погляд не були суттєвими. Це почало наводити позивача на перші сумніви. В той же час, вона продовжувала отримувати від позивача кошти на придбання майна, яке нібито мало стати їхньою сумісною власністю подружжя. Враховуючи особливий характер професійної діяльності позивача, йому не вдавалося постійно знаходитись на території України, спільно вони не проживали з відповідачкою, однак позивач вважав що їхні стосунки ґрунтуються на довірі та вірності. Однак, у листопаді 2015 року, позивачу стало відомо, що вона вагітна від іншого чоловіка. З початку вагітності вона приховувала цей факт від позивача, однак продовжувала збагачуватись за його рахунок. Відповідач своїм обманом створила в позивачу беззаперечне уявлення про майбутнє їхніх стосунків, чим було обґрунтовано рішення надати їй картку для здійснення розрахунків. ЇЇ обман був направлений на те, щоб у позивача сформувалось відчуття, що в них щирі стосунки, і щоб в позивача була впевненість в тому, що з ним мають справжній намір створити сімю, внаслідок чого забезпечувався доступ до його рахунку. Вагітність від іншого чоловіка та збагачення за його рахунок протягом вагітності цілком виключає наявність в неї щирих намірів щодо позивача та підтверджує той факт, що єдиною метою з початку їхніх відносин було для неї збагачення за рахунок позивача. Обізнаність позивача щодо факту вагітності відповідача виключила б її можливість доступу до банківського рахунку Відповідача, оскільки між ними не укладалося жодних договорів, обовязку утримувати її в позивача не було, офіційний шлюб не зареєстрований. Таким чином, відповідач забезпечила свій доступ до його банківського рахунку виключно за допомогою обману. Правочин щодо надання їй картки хоч і був добровільним, однак був сформований внаслідок хибного уявлення про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину. У свою чергу, хибне сприйняття обставин спотворює справжню волю особи, в результаті чого, волевиявлення їй не відповідає. У такому випадку волевиявлення учасника правочину хоч і є вільним, але воля на вчинення такого правочину спотворена внаслідок дій однієї із сторін правочину. Окрім того, від спільних знайомих позивачу стало відомо про той факт, що відповідач отримувала консультаційні послуги від [PERSON] з приводу обрання найбільш сприятливого способу отримання від позивача коштів, за якого у нього не буде змоги повернути кошти. За це він мав отримати частину отриманих відповідачем від позивача коштів. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». При цьому згідно до ст. 391 ЦК України «Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном». Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 1212 ЦК України Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події За ч.1 ст. 321 ЦК України, «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, на підставі ст.ст. \~16, 216, 319, 321, 386, 391 ЦК України, та 10,\~11,\~60,\~212 - 215,\~218,\~224-226 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved