Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Представник Акціонерного товариства «Кредобанк» - адвокат Чирва Віталій Григорович звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом, в якому просить визнати недійсним фіктивний договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] від 15 травня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., зареєстрований в реєстрі за №928. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 04 березня 2013 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0426.09.00.2055, відповідно до якого останній отримав кошти в розмірі 196 607,91 грн. за призначенням на придбання автотранспорту та зобов`язався повернути кошти до 01 березня 2020 року і сплачувати 16,99 % річних. [PERSON] не виконав взяте на себе зобов`язання, передбачене договором перед позивачем, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 14 травня 2014 року становила 212 777,02 грн, з яких: неповернута сума кредиту - 186 860,58 грн, прострочені відсотки за користування кредитом - 16127,22 грн., пеня по простроченій заборгованості - 9 789,22 грн. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року по справі №753/14057/14-ц позов банку було задоволено та на користь останнього вирішено стягнути з [PERSON] заборгованість у сумі - 212 777,02 грн та 2 127,77 грн судових витрат, на підставі рішення суду отримано виконавчий лист та пред`явлено його до виконання. В ході здійснення виконавчого провадження представнику АТ «Кредобанк» на підставі інформаційної довідки №147277611 від 28 листопада 2018 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стало відомо, що [PERSON] належить Ѕ квартири [ADDRESS] . 03 квітня 2019 року [PERSON] особисто з`явився на прийом до державного виконавця та надав копію документів, щодо відчуження частини об`єкту нерухомості, а саме Ѕ частини квартири [ADDRESS] [PERSON] , на підставі договору дарування від 15 травня 2015 року. В позовні заяві зазначено, що [PERSON] та [PERSON] будучи родичами, знали про існування заборгованості за кредитним договором у [PERSON] , розуміючи наявність судового рішення про стягнення банком заборгованості за кредитним договором, здійснили дарування частини квартири, цілком усвідомлюючи, що договір дарування укладено з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за невиконаним зобов`язанням. АТ «Кредобанк» вважає, що своїми діями [PERSON] усвідомлював, що договір дарування є фіктивним, не спрямованим на настання реальних наслідків через передачу нерухомого майна (квартири) безоплатно у власність іншій особі, а реальна мета була на приховання майна від можливого звернення стягнення позивачем на нього в рахунок погашення заборгованості. Сторони правочину не вчинили жодної із дій спрямованих на виконання правочину, а тому договір дарування має бути визнаний недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 02 січня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 28 січня 2020 року представником позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» отримано копію ухвали про відкриття провадження, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а.с.107). 20 березня 2020 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] отримано копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими до неї документами, що також підтверджується зворотними поштовими повідомленнями (а.с.128, 129). Третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. також отримано копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими до неї документами, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а.с.130.) Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідачі не скористались своїм правом та не направили до суду відзивів на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Третьою особою також не було подано до суду заяв по суті справи. Позивачем додаткових пояснень також до суду подано не було. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, 04 березня 2013 року між ПАТ «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк», та [PERSON] укладено кредитний договір №0426.09.00.2055, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 196607,91 грн на строк до 01 березня 2020 року для здійснення оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки НYUNDAI, модель 130, дата випуску 2012, номер кузова [NUMBER] , укладеним між позичальником та ТОВ «Карат Авто» та для оплати страхування від нещасних випадків в сумі 5707,91 грн, зі встановленою змінюваною процентною ставкою. На момент укладання договору обумовлено значення процентної ставки в розмірі 16.99 % річних. Змінна процентна ставка = базова ставка +3% (маржа). (а.с.7-9) В забезпечення виконання позичальником умов вищевказаного кредитного договору, 04 березня 2013 року між ПАТ «Кредобанк», правонаступником якого є АТ «Кредобанк», та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір застави, за яким предметом застави є вищевказаний транспортний засіб (а.с.10-11). У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року у справі №753/14057/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Кредобанк» - 212777,02 грн заборгованості та 2127,77 грн судових витрат (а.с.73-74). Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 09 квітня 2015 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року - залишено без змін (а.с.75-78). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В позовній заяві вказується, що на виконання вказаного рішення суду Дарницьким районним судом міста Києва було видано виконавчий лист, який було пред`явлено на примусове виконання та Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві було відкрито виконавче провадження. З наявних в матеріалах справи доказів убачається, що 11 серпня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на праві приватної власності. Свідоцтво видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 09 серпня 2010 року №1062-С/КІ (а.с.19). З інформаційної довідки №147151333, сформованої 28 листопада 2018 року, вбачається, що 10 вересня 2010 року прийнято рішення та внесено запис про державну реєстрацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] - Ѕ частки та [PERSON] - Ѕ частки (відомості з реєстру права власності на нерухоме майно) (а.с.23-24). Також з наведеної у вищевказаній довідці актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень вбачається про накладення арешту на все нерухоме майно [PERSON] на підставі: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 48157851, виданий 16.07.2015, видавник: Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції; постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 57757520, виданий 23.11.2018, видавник: Дарницький РВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві. Згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження (у відкритому доступі) 23 листопада 2018 року Дарницьким РВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження №57757520, за яким боржником є [PERSON] та стягувачем - ПАТ «Кредобанк», стан ВП - завершено. Крім того, 20 листопада 2019 року Дарницьким РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві відкрито виконавче провадження №60661259, за яким боржником є [PERSON] та стягувачем - АТ «Кредобанк», стан ВП - примусове виконання. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 03 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві в межах виконавчого провадження №57757520 із заявою про долучення до матеріалів виконавчого провадження: копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №37582947 від 15.05.2015; копії договору дарування від 15 травня 2015 року №928; витягу з реєстру територіальної громади м.Києва від 02 квітня 2019 року №2929449; копії паспорту та коду (а.с.15). З долучених до вищевказаної заяви відповідача документів убачається, що 15 травня 2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) укладено договір дарування Ѕ частки квартири, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №928 (а.с.16-17). Згідно листа Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 12 грудня 2018 року №11432/34/4/103, на запит державного виконавця повідомлено, що за інформацією, яка міститься в Реєстрі територіальної громади міста Києва за адресою: [ADDRESS] зареєстровано три особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с.22). За відомостями Електронного реєстру територіальної громади міста Києва від 29 листопада 2019 року, місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за однією й тією ж адресою: [ADDRESS] (а.с.36, 37). Звертаючись до суду з даним позовом, представник АТ «Кредобанк» посилався на те, що оспорюваний договір дарування квартири слід визнати недійсним у зв`язку із його фіктивністю, оскільки він укладався з метою приховання майна [PERSON] від кредитора. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України). Згідно з частинами 2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України. Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Як убачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно - Ѕ частку квартири [ADDRESS] через місяць після набрання законної сили рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року у справі №753/14057/14-ц про стягнення з нього заборгованості, отже відповідач [PERSON] міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Крім того, як убачається зі змісту рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року, розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався за участі в судовому засіданні відповідача [PERSON] . Згідно ухвали Апеляційного суму м.Києва від 09 квітня 2015 року, яким рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року залишено без змін, апеляційний перегляд здійснювався за апеляційною скаргою [PERSON] , тож останньому було відомо про вимоги банку до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 212777,02 грн. При цьому, як убачається з матеріалів справи, оспорюваний договір дарування укладений між близькими особами (родичами), які первинно були співвласниками квартири [ADDRESS] та на час розгляду справи місце їх проживання зареєстроване за однією й тією ж адресою: [ADDRESS] , договір є безвідплатним, і сторони вказаного договору не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а їх дії були спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близької людини, з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Також суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів реального виконання відповідачами оспорюваного договору, які не скористались своїм правом на подання відзиву та доказів на спростування позовних вимог. А тому заслуговують на увагу посилання сторони позивача на те, що відповідач [PERSON] уклав оспорюваний правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, з метою ухилення в подальшому від виконання зобов`язань за рішенням суду про стягнення з нього заборгованості. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Припинення права власності на квартиру за договором дарування не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, уникаючи сплати боргу та відчужуючи належне йому майно на підставі договору дарування квартири, укладеного зі своєю родичкою діяв вочевидь недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки припинення права власності [PERSON] на належне йому майно порушує майнові інтереси кредитора АТ «Кредобанк» і спрямоване на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року в справі №654/1528/17, від 06 березня 2019 року в справі №317/3272/16-ц. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову Акціонерного товариства «Кредобанк» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., про визнання договору дарування недійсним, оскільки оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно при примусовому виконанні рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості перед банком. Дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому договір дарування квартири від 15 травня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсним. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з кожного з відповідачів на користь позивача підлягаю стягненню судові витрати по сплаті судового збору по 960,50 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved