Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Савіхіної А. М. 10.03.2020 року поштовим засобом зв`язку звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, а саме просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 1968, 74 доларів США, що складає 48293, 19 грн. за кредитним договором №HAEEGA14360002 від 05.04.2007 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 05.04.2007 року уклали кредитний договір №HAEEGA14360002, згідно якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 70401, 60 доларів США на термін до 04.04.2017 року, а відповідач - сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, а відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто свої зобов`язання не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 10.02.2020 року має заборгованість в розмірі 536835, 10 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 43130, 22 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 111849, 33 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 12135, 53 доларів США, заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань - 369720, 02 доларів США, однак законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення всієї суми борги, а тому позивач просить суд стягнути частину заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 10.12.2017 року по 21.01.2018 року у розмірі 1968, 74 доларів США, що складає 48293, 19 грн. Просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надала. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05.04.2007 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №HAEEGA14360002, згідно якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 70401, 60 доларів США на термін до 04.04.2017 року, а відповідач - сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Вказаний договір містить підпис чоловіка відповідача - [PERSON] , про те, що він надає згоду на укладення кредитного договору, одержання позичальником грошових коштів та їхнього використання відповідно до умов договору, а також надання ним у заставу/іпотеку банку будь-якого майна, що належить на праві спільної власності з позичальником з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору (а. с. 8-10). Із розрахунку, наданого банком, вбачається, що станом на 10.02.2020 року у відповідача наявна заборгованість в розмірі 536835, 10 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 43130, 22 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 111849, 33 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 12135, 53 доларів США, заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань - 369720, 02 доларів США. Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України. Згідно статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14- ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до пункту 3 статті 3 Цивільного кодексу України свобода договору є однією з головних загальних засад цивільного законодавства, а згідно пункту 1 статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. В договорі міститься інформація про розмір кредиту, умови його надання, відсоткова ставка, розмір винагороди за використання фінансового інструменту, строк дії кредитного договору тощо. Дана інформація була доведена до відповідача, про що свідчить його підпис у вказаному договорі, що, в свою чергу, являється підтвердженням отримання позичальником кредитних коштів. Відповідно до п. 2.2.4. договору, позичальник зобов`язується погашати кредит, відсотки та винагороди у порядку та строки, відповідно до графіків погашення кредиту. Відповідно до п.2.2.2. договору позичальник зобов`язується сплачувати відсотки за користування кредитом. Згідно з п.4.1. договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Пунктом 5.1. договору передбачено, що він вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє в об`ємі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань. Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до вимог статті 612 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на право вимагати від боржника будь-якої суми заборгованості, просило стягнути заборгованість, по відсоткам за користування кредитом, яка становить 1968, 74 доларів США, за період з 10.12.2017 по 21.01.2018 року. Відповідно до умов кредитного договору від 05.04.2007 року, встановлений строк кредитування закінчився 04.04.2017 року, при цьому належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності кредитного договору №HAEEGA14360002 від 05.04.2007 року відповідачем не надано. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Так, при зверненні позивача до суду ним заявлено позовні вимоги майнового характеру та сплачено судовий збір з урахуванням приписів пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України у розмірі 2102 грн. (100 %), а тому з відповідача підлягає стягненню вказана сума судового збору.

Outcome: approved