Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити, визнавши будинок №46, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, селищна рада Слобожанське, садівниче товариство «Строитель» об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину вищевказаного будинку. Крім того, просили визнати за ним [PERSON] права власності на гараж №13 у автогаражному кооперативі при ЖБК - 429, який розташований за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Бр. Трофімових, №12-а, у свою чергу стягнувши з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частини вартості гаражу №13 у сумі 31900,00 грн. Відповідачка [PERSON] у судовому засідання не заперечували проти отримання грошової компенсації від вартості гаражу та повного визнання на нього права власності за [PERSON] Що стосується позовних вимог в частині визнання будинку №46 в с/т «Строитель» спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину за позивачем [PERSON], відповідачка та її представник заперечували проти їх задоволення, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, надавши відповідні письмові заперечення в обґрунтування своїх доводів. Вислухавши пояснення сторін, їх представників та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що між сторонами 23 серпня 1975 року було укладено шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 05 листопада 2013 року було розірвано. Так, під час шлюбних відносин сторони придбали у спільну власність наступне майно: *гараж № 13, у автогаражному кооперативі при ЖБК-429, який розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Б. Трофімових, №12-а; *квартиру №222, що розташована за адресою: 49000, вул. Бр.Трофімових, буд. №4 , кор. №2, право власності на яку встановлено свідоцтвом про право власності на житло від 26 грудня 2006 року. Що стосується садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, селищна рада Ювілейна, садівниче товариство «Строитель», будинок 46, площею 0,0566 га, цільове призначення якої ведення садівництва, судом встановлено наступне. Так, зазначений садовий будинок належить відповідачці [PERSON], про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно №46175067 від 23 жовтня 2015 року і даний садовий будинок розташований па земельній ділянці, яка належить також відповідачці на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №144598 від 14 вересня 2007 року. Крім того, земельну ділянку, на якій знаходиться садовий будинок, що є предметом спору, [PERSON] отримала у приватну власність на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №2143-р від 10 серпня 2007 року, тобто земельна ділянка була виділена безпосередньо відповідачці для реалізації її права, передбаченого ст. 35 ЗК України. Як встановлено у судовому засіданні, на день придбання [PERSON] у власність зазначеної земельної ділянки, на її території були відсутні будь-які забудови, споруди, будівлі, що вбачається з плану меж земельної ділянки та технічної документації на неї, що підтверджується копії державного акту на право власності на земельну ділянку з планом меж земельної ділянки та технічної документації. Крім того, суд приймає до уваги позицію Верховного суд України, викладену у постанові по справі №6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року визначив, що відповідно до положень статей 6, 17 Земельного кодексу України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст.22 Кодексу про шлюб і сім'ю України, які були чинними на час приватизації земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Згідно таких тверджень Верховного суду України, зазначена земельна ділянка є власністю відповідачки, та не входить до майна, нажитого сторонами у шлюбі, а отже не може відноситися до спільної сумісної власності. У свою чергу відповідно до вищевказаного Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, право власності на садовий будинок [PERSON] отримала з 23.10.2015 року. Так, згідно з технічним паспортом на садовий (дачний) будинок, виготовлений станом на 27.05.2015 року, а саме з додатком 2.4. «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд», садовий будинок, ґанок з козирком, тераса, господарський блок, ґанок, навіс, колодязь, зливна яма, хвіртка, ворота, огорожі, замощення, побудовані у 2015 . Отже, відповідачка не лише отримала право, а й побудувала садовий будинок та інші господарські будівлі через три роки після розірвання шлюбу з позивачем, тобто спірний садовий будинок не є спільною сумісною власністю сторін, адже був побудований вже після розірвання шлюбу, тому вимоги позивача в даній частині є необґрунтованими, безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства. Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими він повязує можливість визнання спірного будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку будинку, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в даній частині. Що стосується позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на гараж №13 у автогаражному кооперативі при ЖБК - 429, який розташований за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Бр. Трофімових, №12-а, у свою чергу стягнувши з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частини вартості гаражу №13 у сумі 31900,00 грн., з урахуванням позиції відповідачки [PERSON], висловленої у судовому засіданні та яка надала свою згоду в отриманні грошової компенсації за відступлення свого права власності на 1/2 частину спірного гаража на користь позивача, у розмірі визначеному останнім, суд приходить до висновку про можливість задоволення даної частини позовних вимог з наступних підстав. Частиною 2 статті 364 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно зі ч. 4,5 ст. 71 Сімейного кодексу України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя готової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зробив незалежну оцінку вартості гаража, ринкова вартість якого у автогаражному кооперативі при ЖБК - 429, розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Бр. Трофімових, №12-а, складає 63800 грн. Так, у судовому засіданні, позивач зазначив про готовність сплатити відповідачці 1/2 частину вартості гаражу, а саме 31\~900,00 грн., а позивачка, у свою чергу, погодилася з такою компенсацією, суд вважає за необхідне задовольнити дану частину позовних вимог та залишити гараж у власності позивача після сплати грошової компенсації відповідачці. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь Держави підлягають стягненню сума судового збору, пропорційно задоволеним вимогам, в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial