Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. Вимоги позову представник мотивував тим, що позивач 27 січня 2013 року надав відповідачу позику в розмірі 5000,00 доларів США, про що останньою надана розписка, якою відповідач зобовязалась повернути кошти протягом двох років. Станом на 27 січня 2015 року [PERSON]Є гроші не повернула, а в усному порядку лише надає обіцянки повернути заборгованість. Оригінал розписки знаходиться у позивача. Крім того вказав, що орієнтовний розмір судових витрат буде становити 10 000,00 грн., який складається з витрат на послуги адвоката 5000,00 грн., сплати судового збору та інших витрат, докази про які будуть надані. За наведеного просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за розпискою від 27 січня 2017 року в розмірі 5000,00 доларів США (що еквівалентно 141\~750 грн.) та понесені судові витрати. Відповідно до положень ст. 191 ЦПК України, відповідачем 22 лютого 2018 року до суду надано відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що позов не визнає. Крім того вказала, що позивач проживає за кордоном, а тому ставить під сумнів укладання угоди з адвокатом [PERSON] З позивачем знайома тривалий час, постійно спілкується з ним в телефонному режимі та за допомогою месенджерів. З приводу наявності боргових зобовязань вказала, що таке питання вирішено між сторонами, а також зазначила, що на час отримання позики перебувала у шлюбі, а кошти використані в інтересах сімї. Колишньому чоловікові відповідача [PERSON] зазначені обставини також відомі. Одночасно вказала, що попередній розрахунок судових витрат становить 5000,00 грн. за оплату послуг адвоката та просила відмовити у задоволенні позову (а. с. 23-24). Крім того, 22 лютого 2018 року відповідачем до суду надано заяву про застосування строку позовної давності в якій остання зазначила, що 27 січня 2013 року нею отримано 5000,00 доларів США та в той самий день складено розписку, якою встановлено, що зобовязання має бути виконано протягом двох років. З позовом про стягнення заборгованості [PERSON] звернувся лише в січні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. За наведеного просила відмовити у задоволенні позову (а. с. 39-40). Відповідно до положень ст. 179 ЦПК України, представником позивача, 27 лютого 2018 року до суду надано відповідь на відзив на позовну заяву в якій остання зазначила, що надані відповідачем фото-скріну переписки між сторонами не містить жодної інформації щодо повернення предмета спору. Одночасно вказала, що строк позовної давності не пропущений, адже повернення коштів мало відбутись 27 січня 2015 року, а тому перебіг строку позовної давності розпочався на наступний день, тобто 28 січня 2015 року. Наразі, позовна заява до суду направлена поштовою кореспонденцією 27 січня 2018 року (субота) та зареєстрована останнім 29 січня 2018 року. Також вказала, що отриману позику не можна вважати обєктом спільної сумісної власності. Щодо своїх повноважень, зазначила, що позивач, перебуваючи за кордоном, надіслав особисто підписаний договір про надання правової допомоги від 15 січня 2018 року, довіреність від 27 лютого 2018 року та заяву про реєстрацію довіреності від 07 лютого 2018 року (а. с 42-43). Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобовязань. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 27 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачка підтвердила, що отримала від позивача 5000,00 доларів США, які зобовязалась повернути протягом двох років, що підтверджується копією розписки (а. с. 6). Зазначену розписку суд, відповідно до положень ст. 1047 ЦК України, вважає договором позики укладеним в письмовій формі, адже підтверджує передання позикодавцем визначеної суми грошей. Крім того, вищезазначеним договором встановлено строк виконання зобовязань, а саме два роки. При цьому суд бере до уваги, що відповідач не заперечує обставин отримання грошових коштів у зазначеній сумі та обставину надання позивачеві розписки від 27 січня 2013 року, про що зазначила в заяві про застосування строку позовної давності від 22 лютого 2018 року (а. с. 39-40). З наведеного вбачається, що відповідач порушила взяті на себе зобовязання по поверненню грошових коштів у визначений договором позики строк, адже доказів виконання зобовязань суду не надано, а оригінал розписки знаходиться у позивача. Надана позивачем роздруківка переписки, за твердженням останньої саме з позивачем, за допомогою месенджера за період з 2014 по 2017 роки не підтверджує виконання нею зобовязань за договором позики або про звільнення кредитором боржника від зобовязань (прощення боргу). Отже, надана роздруківка не є належним доказом в розумінні положень ст. 77 ЦПК України, адже не містить інформацію щодо предмета доказування, зокрема обставин виконання зобовязань. Крім того, відповідач зазначає, що обставини отримання позики відомі і її колишньому чоловікові [PERSON], при цьому надає копію свідоцтва про одруження з останнім від 12 вересня 2000 року (а. с. 41). Суд критично ставиться до тверджень відповідача про те, що грошові кошти нею отримані в інтересах сімї, адже доказів про перебування у шлюбі на час отримання грошових коштів нею не надано, як і не зазначено дату розірвання такого шлюбу. Одночасно відповідачем не доведено обставин укладання договору позики саме в інтересах сімї. Суд звертає увагу відповідача на те, що договір позики також не містить обставин отримання грошових коштів в інтересах сімї, а позов про стягнення боргу позивачем предявлено лише до [PERSON]. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Щодо строку позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог, про застосування якого просила відповідачка суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Договором позики, укладеним між сторонами 27 січня 2013 року встановлено, що взяті на себе 27 січня 2013 року зобовязання буде виконане відповідачкою протягом двох років, тобто до 27 січня 2015 року, адже відповідно до положень ч. 1 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Відповідач, до зазначеної дати взяті на себе зобовязання не виконала, а тому з 28 січня 2015 року розпочався перебіг строку позовної давності щодо вимоги про повернення боргу, адже відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Отже строк позовної давності по заявлених позивачем вимогам спливає 28 січня 2018 року. Позовна заява направлена до Вінницького міського суду Вінницької області поштовою кореспонденцією 27 січня 2018 року, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням (а. с. 12). Відповідно до ч. 6 ст. 124 ЦПК України, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами звязку. З наведеного вбачається, що строк позовної давності позивачем не пропущений, адже позовна заява направлена до суду поштовою кореспонденцією в межах строку встановленого законодавством, а тому, у даному випадку, відсутні підстави для застосування строку позовної давності, а відповідно і у відмові у задоволенні позовних вимог. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача і понесені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. За подання до суду позовної заяви майнового характеру [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 1% ціни позову, а саме 1\~417 грн. 50 коп., що підтверджується квитанцією від 15 січня 2018 року (а. с. 1). Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-3, ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З матеріалів справи вбачається, що позивач скористався своїм правом на правничу допомогу, адже 15 січня 2018 року уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом [PERSON] (а. с. 46) Крім того, в матеріалах справи міститься ордер сер ВН № 060506 від 15 січня 2018 року та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю [PERSON] (а. с. 10, 11). Одночасно суд враховує, що сааме адвокатом предявлявся позов та надавалась відповідь на відзив на позовну заяву. Натомість, суду не надано доказів щодо обсягу послуг адвоката, їх вартість та підтвердження здійснення позивачем таких витрат, хоча в позовній заяві, останнім зазначалось про те, що орієнтовний розмір витрат на оплату послуг адвоката становить 5\~000 грн. 00 коп. За наведеного, позивачем не доведено понесення витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги судом задоволені, з відповідачки на користь позивача слід стягнути сплачений позивачем розмір судового збору - 1\~417 грн. 50 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved