Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач у серпні 2014 року звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] Обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що [PERSON] та його малолітній син [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі, однак у ній не проживають з моменту реєстрації, особистих речей відповідач та його малолітня дитина у квартирі не мають, витрат по утриманню квартири відповідач не несе, тому позивач просить суд визнати відповідача та його малолітню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач у судове засідання не з'явилась, однак представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, просив позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Треті особи у судове засідання не з'явились, однак подали до суду заяви про розгляд справи без участі їх представників, просили винести рішення згідно вимог чинного законодавства. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить частина квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Дарницькою квартирно-експлуатаційною частиною району від 09.12.1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 09.12.1993 року №40, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 15.12.1993 року під №7663 /а.с.17/. Відповідно до довідки Форми №3 Домоуправління №12 Київського КЕУ від 17.03.2014 року у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] ([INFO], власник), [PERSON] ([INFO], дружина), [PERSON] ([INFO], фізична особа), [PERSON] ([INFO], фізична особа) /а.с.19/. Відповідач та його малолітня дитина у квартирі [ADDRESS] не проживають, що підтверджується актами від 01.08.2012 року, від 18.04.2014 року, від 28.05.2014 року, від 17.03.2014 року, які складено мешканцями будинку [ADDRESS] та завірено службовими особами БУ-12 ККЕУ /а.с.20-23/. Речей особистого користування у квартирі немає, витрати по утриманню квартири відповідач [PERSON] не несе. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є одним із власників квартири, вона має право, відповідно до положень ст.391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від особи, яка перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися її майном - квартирою. Згідно з ч.1 ст.71 ЖК України за тимчасово відсутнім членом сім'ї наймача зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Водночас, виходячи з приписів згаданої ст.71 ЖК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона добровільно залишила це приміщення та в ньому не проживає без поважних причин. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в частині вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved