Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач через свого представника звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів про визнання частково недійсним договору дарування 69/100 частки квартири та переведення прав та обов'язків набувача 69/100 частини квартири на позивача. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовувала тим, що у період 2003-2005 років, вона передала відповідачу [PERSON], який є її колишнім чоловіком, 50000 доларів США на придбання та ремонт квартири для їх спільній дочці - відповідачу по справі [PERSON] та для неї. Позивачу було відомо, що відповідач [PERSON] оформив договір інвестування будівництва на спірну квартиру на своє ім'я, але запевняв позивача, що реєстрація права власності на зазначену квартиру буде зареєстровано за відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] Однак позивач дізналась,що 29.04.2008 р був укладений договір дарування, згідного якого позивач [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на ч. 1 ст.230 ЦК України, позивач просила суд визнати договір дарування від 29.04.2008 року недійсним та визнати її набувачем 69/100 частини квартири[ADDRESS], оскільки за її кошти була придбана відповідна частка квартири, а відповідач [PERSON], як сторона договору дарування замовчав наявність обставин, які мали би перешкодити вчиняти правочин на умовах, на яких його було вчинено. У судовому засіданні представник позивача та позивач не з'явились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю та вирішити спір на розсуд суду. У письмових запереченнях на позовну заяву зазначав, що, дійсно у період 2003-2005 р.р. позивач передавала йому 50000 доларів США на купівлю квартири та не заперечував існування домовленості з позивачем про те, що квартира мала бути первино оформлена і на неї також, проте оскільки метою домовленості було забезпечити їх спільну доньку власним житлом, то, подарувавши квартиру доньці [PERSON] позивач реалізував мету домовленості між позивачем та ним. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомляла. У письмових запереченнях зазначила, про те що жодних письмових документів на виконання домовленості про набуття позивачем [PERSON] частки в належній тепер [PERSON] квартирі між її батьками не укладалось, а отже немає підстав для переоформлення права власності на спірну квартиру, як і немає законних підстав обмежувати відповідачам свободу договору. Просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Третя особа, яка була залучена судом до справи за клопотанням представника позивача, [PERSON], у судове засідання не з'явилась, була повідомлена про про день, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомляла. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.09.2003 року між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та [PERSON] укладено договір інвестування будівництва житлового будинку, а саме квартири [ADDRESS]. Право приватної власності на зазначену квартиру зареєстровано за реєстровим №44457 від 04.05.2005р. в Київському БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, 29.04.2008 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) було укладено договір дарування, відповідно до умов якого подаровано квартиру [ADDRESS]. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з приписами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було доведено, що договір дарування від 09.04.2008 року було укладено під впливом обману, не доведено наявності умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману та сам факт обману позивача. З цих підстав, відповідно до принципу змагальності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 229 Цивільного кодексу України, та,

Outcome: dismissed